Кнут Хамсун
Виктория
История на една любов

Превод от норвежки: Антония Бучуковска, 1992

chitanka.info

1

Синът на воденичаря вървеше замислен. Беше едър четиринадесетгодишен хлапак, с помургавяло от слънцето и вятъра лице, изпълнен с какви ли не мечти и идеи.

Когато порасне, ще стане производител на кибрит. Това му се струваше интересно и жадувано опасно, пръстите му щяха да са изцапани със сяра и никой не би посмял дори да се ръкува с него. Пък и другарите му щяха да го уважават заради риска, на който се излага в своя занаят.

Момчето не пропускаше да се погрижи за птиците в гората. Познаваше ги всичките, следеше къде вият гнезда, разбираше звуците, които издават, и им отговаряше със съответни подвиквания. Нерядко ги бе хранил с тестени топчета, направени от брашно, смляно на бащината му воденица.

А и дърветата покрай пътеката бяха негови стари познайници. През пролетта изцеждаше и събираше сока им, а зиме направо бащински се грижеше за тях. Отърсваше клоните им от снега, помагаше на огъналите се под тежестта му да се изправят. Дори горе, в старата запусната каменоломна познаваше всички камъни до един, изсичаше по тях букви и знаци, повдигаше ги и ги подпираше, подреждаше ги като богомолци около свещеник. В тази стара каменоломна впрочем ставаха най-чудновати неща.

Той се отби встрани и свърна към бента. Воденицата беше пусната и вдигаше нетърпим шум. Но момчето бе свикнало да се разхожда наоколо и на висок глас да разговаря само със себе си. Струваше му се, че всяка пръска водна пяна има свой собствен живот, за който сякаш му разказва, а по-нататък, при бента, струите падаха отвесно и сякаш се сливаха в блестяща тъкан, просната да съхне. В езерото долу имаше риба — често бе стоял там в очакване на улов.

Когато порасне, ще стане водолаз. Да, водолаз и нищо друго. От корабната палуба ще се спусне направо в глъбините на морето, в непознати царства и земи, обрасли с неизбродими и шумолящи приказни гори — до самото дъно, където се издига чертог от корал, а принцесата му маха от един прозорец и го зове: „Елате!“

Изведнъж чу името си. Баща му го викаше.

— Юханес, търсят те от Замъка. Трябва да закараш младите господари до острова!

Момчето се втурна натам. На сина на воденичаря неочаквано бе оказано голямо благоволение.

Господарският дом наистина приличаше на малък замък, полуприкрит в зеленината, на приказен, усамотен палат. Това беше голяма дървена къща, боядисана в бяло, с множество сводести прозорци по стените и покрива, а когато идваха гости, от кръглата кула се развяваше знаме. Тукашните жители я наричаха Замъка. От едната страна имението граничеше с морския залив, а от другата — с гъсти гори. В далечината се мержелееха сгушени селски къщурки.

Юханес посрещна знатните младежи на пристана и им помогна да се качат в лодката. Познаваше ги отпреди — това бяха децата на владетеля на Замъка и техни приятели от града. Всички бяха с високи ботуши, удобни за газене във вода, само Виктория, която нямаше повече от десет години, беше с леки модни пантофки, та когато стигнаха до острова, трябваше да бъде пренесена на ръце на сушата.

— Да те пренеса ли? — попита Юханес.

— Нека аз! — предложи Ото, гостенин от града, на възраст за конфирмация, и взе момичето на ръце.

Юханес гледаше как той пренася Виктория на брега и я чу да му благодари. После Ото се разпореди:

— А ти ще пазиш лодката. Как му е името?

— Юханес — отвърна Виктория. — Да, той ще пази лодката.

И го оставиха сам. Останалите, с кошници в ръце, се отправиха навътре в острова да търсят птичи яйца. Той постоя замислен. Искаше му се да ги последва, би могъл да изтегли лодката на суша. Дали не е прекалено тежка? Не, оказа се, че не е. Той я побутна с пестници и я поиздърпа на брега.

Чуваше смеха и бъбренето на младежката компания, която все повече се отдалечаваше. Добре тогава, довиждане. Но нима не биха могли да го вземат с тях? Знаеше къде има гнезда и би ги завел там, открил беше чудни и тайнствени скални дупки в планината, обитавани от грабливи птици с пух по клюновете. Веднъж видя дори хермелин.

Юханес избута лодката обратно във водата и загреба към другия бряг на острова. Беше изминал доста път, когато някой му извика:

— Връщай се обратно — плашиш птиците.

— Не искате ли да ви покажа дупката на хермелина? — попита той. Изчака. — После можем да опушим змийското гнездо. Имам кибрит.

Не получи отговор. Тогава обърна лодката и загреба обратно към пристана. После я изтегли на сушата.

Когато порасне, ще купи от султана един остров и ще забрани достъпа до него. Военен кораб ще охранява бреговете му. „Ваше височество — ще оповестяват робите, — някакъв кораб се е разбил в скалите и млади хора в него загиват.“ — „Нека загинат!“ — отвръща той. „Ваше височество, те викат за помощ. Ние можем да ги спасим. Сред тях има и една жена в бяла дреха.“ — „Спасете ги!“ — повелява той гръмовно. Така подир много години отново се среща с господарските деца от Замъка, а Виктория се хвърля в краката му и благодари за спасението си. „Няма защо да ми благодарите, това беше мой дълг — отговаря той. — Свободни сте да идете където поискате из моите владения.“ И тогава нарежда да отворят портите на двореца. Гощава ги от златни съдове и триста тъмнокожи робини пеят и танцуват цяла нощ. Но когато младите господа трябва да си тръгват, Виктория пада ничком в прахта пред нозете му и ридае, защото го обича. „Нека остана тук, не ме отблъсквайте, ваше височество, направете ме ваша робиня…“

Разтърсен от вълнение, Юханес бързо пое към вътрешността на острова. Да, той ще спаси децата от Замъка. Току-виж, се изгубили. И кой знае дали Виктория не се е заклещила между два камъка тъй, че да не може да се измъкне. А той само ще протегне ръка и ще я спаси.

Ала когато се появи при тях, младежите го изгледаха удивени. Мигар бе изоставил лодката?

— Нали ти казах, че отговаряш за лодката — обади се Ото.

— Искате ли да ви покажа къде има малини? — попита Юханес.

Компанията мълчеше. Виктория обаче веднага му се притече на помощ.

— Малини! Къде?

Но момчето от града бързо се окопити и каза:

— Сега не ни е до такива неща.

Юханес опита пак:

— Знам и къде можем да намерим миди.

Отново мълчание.

— Има ли бисерчета в тях? — попита Ото.

— Ами ако наистина има! — възкликна Виктория.

Юханес отвърна, че не знае, но че мидите лежат на дъното, далеч от брега, та човек трябва да иде дотам с лодка и да се гмурка, за да ги вади от белия пясък.

Всички се изсмяха на това предложение, а Ото каза:

— Ама и ти ми се виждаш един гмурец!

Юханес се задъха от яд.

— Ако искате, мога да се изкача на скалата и оттам да търкулна в морето един голям камък — предложи той.

— Че защо?

— Просто ей тъй. А вие ще гледате.

Ала и това предложение не се прие и Юханес млъкна засрамен. После се зае да търси птичи яйца сам, далеч от останалите, чак на другия край на острова.

Когато цялата компания отново се събра при лодката, стана ясно, че Юханес има много повече яйца от останалите. Той внимателно ги носеше в шапката си.

— Как успя да намериш толкова много? — попита надменното гостенче от града.

— Знам къде са гнездата — отвърна Юханес щастлив. — Ще ги сложа при твоите, Виктория.

— Чакай! — изкрещя Ото. — От къде на къде!

Всички се обърнаха към него. А Ото посочи шапката и каза:

— Кой ще ми докаже, че е чиста?

Юханес не продума. От радостта му не бе останала и следа. Тихомълком пое с яйцата обратно към вътрешността на острова.

— Аз обаче съм по-силен от всички и мога с по-голяма лекота да те нося и да те вдигам от лодката. Сигурен съм, че мога да те държа цял час. Ето, виж.

Той я взема на ръце и я вдига. Тя обгръща врата му.

— Достатъчно, стига толкова.

Пуска я на земята и тя казва:

— Да, но и Ото е силен. Той дори се е бил с възрастни.

Юханес пита със съмнение в гласа:

— С възрастни?

— Да. В града.

Пауза. Той се замисля.

— Е, щом е така — казва, — знам какво трябва да направя.

— И какво ще направиш?

— Ще се хвана на работа при великана.

— Да не си полудял, чуваш ли! — крещи Виктория.

— Все ми е едно. Ще го сторя.

Виктория се чуди какво да измисли, за да излезе от положението.

— Но може би той няма да се върне отново?

Юханес отговаря:

— Ще се върне.

— Тук ли? — пита отсечено тя.

— Да.

Виктория скача от мястото си и се отправя към изхода.

— Хайде да излезем навън.

— Че защо да бързаме! — казва Юханес, макар също да е побледнял. — Той няма да дойде по светло. Не преди да е станало полунощ.

Виктория се поуспокоява и понечва пак да седне. Юханес не може да преодолее неприятното чувство, което сам е предизвикал. Пещерата му се струна прекалено опасна и предлага:

— Ако искаш, нека излезем, ще ти покажа един камък, върху който е издълбано името ти.

Изпълзяват от пещерата и намират камъка. Виктория е горда и щастлива, че името й се чете на него. Юханес е развълнуван и насмалко не се просълзява. Казва й:

— Когато вече няма да съм тук, ти ще го гледаш и ще си мислиш за мен. Помни ме с добро чувство.

— Да! — възкликва Виктория. — Но ти нали ще се върнеш?

— Един господ знае. Може и да не се върна.

Поемат по пътя към дома. Юханес едва не се разплаква.

— Е, хайде, довиждане — казва Виктория.

— Нека те изпратя още малко.

Това, че така безсърдечно си взема довиждане с него, го наскърбява, наранява душата му. Той рязко спира и заявява гневно:

— Едно нещо искам да знаеш, Виктория — никой друг няма да бъде толкова добър с теб, както съм аз. Никой.

— Да, но и Ото е добър — възразява тя.

— Е, хубаво, стой си при него.

Изминават няколко крачки, без да продумат.

— А за мен не се безпокой. Живот ще си живея. Дори не знаеш какво ще получа в награда!

— Какво?

— Половин царство. Това е едното.

— Наистина ли?

— А също и принцесата за съпруга.

Виктория се заковава на място.

— Това не е вярно, нали?

— Напротив, вярно е. Тъй рече великанът.

Пауза. Виктория пита:

— Как ли изглежда тя?

— Боже мой! Та тя е най-красивата девойка на земята. Всички го знаят.

Виктория се предава.

— А ти искаш ли я за съпруга? — пита.

— Да — отговаря той. — Разбира се. — Но тъй като вижда, че момичето е развълнувано, добавя: — Понякога може и да се връщам. За да се поразходя отново по белия свят.

— Добре, но не я вземай със себе си — умолява го тя. — Защо да я водиш със себе си?

— Е, мога да идвам и сам.

— Обещаваш ли ми?

— Да, обещавам ти. Ама не ти ли е все едно? Не ми се вярва, че всичко това може да те вълнува.

— Не бива да говориш така, чуваш ли? — възкликва Виктория. — Сигурна съм, че тя не те обича толкова, колкото те обичам аз:

Топла вълна на радост облива младото му сърце. Не знае какво да прави от щастие и от болка, породени от думите й. Не смее да я погледне и отмества очи. После вдига от земята клонка, обелва кората й и потупва с нея дланта си. Накрая прави опит да прикрие смущението си с подсвиркване.

— Е, аз да се прибирам вкъщи — казва.

— Добре, довиждане — чува в отговор и тя му подава ръка.

II

Синът на воденичаря напусна родния си край. Замина за дълго — отиде да учи в града, да натрупа там знания, и порасна, стана голям и силен, над горната му устна поникна мъх. Градът беше далеч, пътуването дотам и обратно излизаше толкова скъпо, че пестеливият воденичар караше сина си да остава там и лете, и зиме. Той учеше без прекъсване, неуморно.

И ето, стана мъж на осемнадесет, после на двадесет години.

В един пролетен следобед той слезе от парахода. Над Замъка се развяваше знаме, защото и синът на господаря, който бе пътувал със същия параход, се завръщаше у дома. Бяха дошли да го посрещнат с файтон на кея. Юханес поздрави господаря, съпругата му и Виктория. Колко беше пораснала Виктория! Тя не отвърна на поклона му.

Той отново свали шапка и я чу да пита брат си:

— Дитлеф, кой е този, който ни поздравява?

Брат й поясни:

— Та това е Юханес, синът на воденичаря.

Тя го изпроводи с очи. Но той повече не поздрави. После файтонът потегли.

Юханес се отправи за дома.

Колко малък и уютен беше бащиният му дом! Трябваше да се приведе, за да влезе през вратата. Неговите родители го посрещнаха радостно. Обзе го дълбоко вълнение, всичко беше толкова трогателно и мило. Майка му и баща му, чудесни хора, вече съвсем побелели, се ръкуваха с него един подир друг и го приветствуваха с добре дошъл.

Още същата вечер той излезе да се поразходи и да разгледа всичко наоколо, отиде до воденицата, в каменоломната, до езерото с риба, послуша натъжен познатите гласове на птиците, които вече си виеха гнезда по дърветата, а направи и завой, за да иде при големия мравуняк в гората. Ала мравки там нямаше. Той го разрови, но не откри нито една от тях. Докато обикаляше наоколо, забеляза, че гората на господаря беше доста оредяла.

— Е, можа ли да познаеш околността? — попита шеговито баща му. — Натъкна ли се на своите стари приятели, дроздовете?

— Не мога да позная всичко. Гората тук-там е изсечена.

— Тази гора е на замъка — отсече баща му. — Няма да броим дърветата я. Всеки може да закъса за пари, а на господаря те му трябват най-много.

Дните се нижеха — спокойни, приятни, съставени от чудесни часове, прекарани в усамотение и наситени с мили спомени от детските години, — изпълваше ги призивът за завръщане към земята и небето, към въздуха и планинската вие.

Той крачеше по пътя към Замъка. Сутринта го бе ужилила оса и горната му устна се поду. Срещнеше ли някого, щеше да поздрави и отмине, без да спира. Но не срещна никого. В градината на Замъка зърна лама и щом я наближи, той й се поклони ниско и отмина. Беше господарката. Усети, че сърцето му затупка по-учестено, както някога, когато минаваше покрай Замъка. Страхопочитанието пред голямата къща с многото прозорци и към нейния строг, изискан господар бе все още дълбоко вкоренено в него.

Отправи се към кея.

И там неочаквано срещна Дитлеф и Виктория. Юханес се изчерви, те можеха да си помислят, че отива при тях. Пък и тази подута горна устна. Забави крачка, обзет от двоумение дали да продължи. По псе пак продължи. Поздрави ги отдалеч, стиснал шапката си в ръка, докато се изравняваше с тях. Двамата мълчаливо, отвърнаха на поздрава му и бавно отминаха. Виктория го погледна право в очите. Изразът на лицето й леко се промени.

Юханес продължи нататък, но някаква тревога го настигна, дори походката му я издаваше. Колко беше пораснала Виктория, съвсем голяма девойка и по-красива от всякога. Почти сключените й вежди се открояваха като кадифени ленти, а очите й бяха сякаш потъмнели, сини до черно.

На връщане младежът сви по една пътека през гората, встрани от градината на Замъка, та никой да не може да каже, че върви по петите на младите господари. Изкачи се на хълма и седна на един камък. Наоколо се стрелкаха птици, пееха страстно, в екстаз, кръжаха устремно, търсейки се едни други, стиснали клончета в човките си. Във въздуха се носеше сладникав мирис на чернозем, на млада зеленина и на дървесна гнилоч.

И ето, оказа се, че пак се е озовал на пътя на Виктория. Тя идваше право към него откъм противоположната посока.

Безсилна досада го обзе, искаше му се в този миг да е далеч; нейде много далеч. Сега тя без съмнение ще предположи, че той я е проследил. Трябва ли пак да я поздравява? Или просто да се направи, че не я забелязва, загледан другаде; още повече, че бе и ужилен от оса.

Ала когато тя се приближи, стана и свали шапка. Виктория се усмихна и кимна.

— Добър вечер. Добре дошли у дома — каза тя.

Устните й сякаш потръпнаха, но момичето веднага се овладя.

Той отвърна:

— Колкото и да изглежда странно, но аз не знаех, че ще те срещна тук.

— Разбира се, че не бихте могли да го знаете — рече тя. — Просто изведнъж ми хрумна да дойда насам. Прищявка.

Ай-ай! А той се беше обърнал към нея на „ти“.

— Докога ще останете тук? — попита Виктория.

— Докато свърши ваканцията.

Отговаряше й с мъка. Тя изведнъж му се стори тъй чужда. Но защо го беше заговорила изобщо?

— Дитлеф твърди, че вие сте извънредно надарен, Юханес. Издържали сте изпитите много добре. И освен това казва, че пишете стихове. Вярно ли е.

Той се повъртя от неудобство и отговори без желание:

— Е, та какво толкова. Всички пишат.

Виктория май се канеше да си тръгне, защото не каза нищо повече.

— Представете си, днес ме ужили оса — рече Юханес и посочи устната си. — Затова изглеждам така.

— Отсъствували сте оттук прекалено дълго и осите вече не ви познават.

Явно й беше безразлично, че е пострадал. Да, да. Стои си там, върти на рамо червеното чадърче с позлатена дръжка и като че нищо друго не я интересува. А нима той неведнъж не бе носил на ръце тази любезна госпожица?

— Осите наистина са ме забравили — обади се Юханес. — Преди те бяха мои приятелки.

Но тя не схвана дълбокия смисъл, който бе вложил в думите си. Не отвърна нищо. А те наистина бяха многозначителни.

— И изобщо много неща не мога да позная тук. Дори гората е изсечена.

По лицето й мина лека сянка.

— Тогава сигурно няма да ви се прииска да творите при нас — рече. — А какво ли би било, ако някога посветите едно стихотворение на мен! Но какво говоря! Виждате колко малко разбирам от това.

Засегнат, Юханес наведе глава, без да продума. Преструвайки се на любезна, тя всъщност му се подиграваше, сипеше високомерни слова и се наслаждаваше на въздействието, което те имаха върху него. Ала той не си беше губил времето само с писане, беше чел повече от мнозина други…

— Е, може би ще се видим отново. Засега довиждане.

Той свали шапка, поклони се и тръгна, без да отговори. Как би могла да знае, че е посветил стихотворенията си именно на нея, не другиму, всичките — дори тези за нощта, дори онези за призрачното огънче в торфището. Не, тя никога нямаше да научи това.

В неделя дойде Дитлеф и поиска Юханес да го придружи до острова. „Пак ще бъда лодкар“ — помисли си той. Съгласи се.

По кея се разхождаха неколцина, които явно нямаха какво друго да правят в неделния ден, наоколо бе спокойно и слънцето прежуряше. Изведнъж просторът се насити със звуците на мелодия, те идеха откъм морето, откъм островите в далечината. Пощенският параход описа широка дъга в посока към кея, на палубата му свиреше оркестър.

Юханес отвърза лодката и седна в готовност при веслата. Беше в превъзходно настроение, лазурният ден и музиката, долитаща от парахода, сякаш извезваха пред очите му шевица с цветя и златни класове.

Но защо се бави Дитлеф? Застанал на самия бряг, той се взираше в хората и в парахода, като че ли го бяха заковали там. Юханес реши: „Няма да чакам тук, при веслата, ще ида и аз на брега.“ И се зае да обръща лодката.

Изведнъж нещо бяло проблесна пред очите му, той чу плясък във водата и отчаян многогласен вик отекна едновременно от парахода и от кея: десетки ръце и очи сочеха към мястото, където бе изчезнало бялото петно. Музиката веднага секна.

Само за миг Юханес се озова там, действувайки съвсем инстинктивно, без да се замисли, без да се колебае. Не чуваше виковете на майката от палубата: „Момичето ми, момичето ми!“ Не виждаше никого. Скочи незабавно от лодката и се гмурна.

Изчезна за около минута под водата. Там, където бе скочил, морето сякаш кипеше и от това се разбираше, че той търси. От парахода долитаха ридания.

После се гмурна повторно малко по-нататък, на няколко метра от мястото на злополуката. Хората крещяха и като обезумели му сочеха: „Не там, тук беше, тук!“

Той се гмурна отново.

Настана мъчително очакване, писъците на жената не секваха, а един мъж, също на палубата, кършеше ръце. От парахода скочи и друг спасител — кормчията, хвърлил куртката и обувките си. Той внимателно претърси мястото, където момичето беше потънало, всички се надяваха, че ще стори чудо.

И ето че над водата се показа главата на Юханес, този път на по-голямо разстояние, още няколко метра по-нататък. Беше загубил шапката си, главата му лъщеше на слънцето като тюленова. Личеше си, че му е трудно, че плува с усилие, че едната му ръка е заета с нещо. Миг след това видяха, че е захапал нещо със зъби, нещо подобно на голям вързоп — удавницата. От парахода отекна възглас на почуда, дори кормчията го чу, защото изникна на повърхността и се огледа наоколо.

Най-сетне Юханес се добра до лодката, която течението бе отнесло, положи вътре момичето, след това се качи и той. Извърши всичко машинално, без да се замисли. Хората видяха как се наведе над момичето и разкъса роклята му откъм гърба, после хвана веслата и загреба с все сила към парахода. Когато пострадалата бе поета на палубата, проехтя многократно ликуващо „ура“.

— Как се сетихте да я търсите толкова навътре? — питаха го хората.

Юханес отвръщаше:

— Познавам тукашното дъно. А има и течение. Просто имах предвид това.

Един смъртноблед мъж си проправя път до перилата, усмихва се трескаво, миглите му са натежали от влага.

— Елате за малко на борда! — вика той. — Искам да ви благодаря. Дължим ви толкова много. Поне за миг.

И смъртнобледият мъж потъва в тълпата.

От парахода спускат стълба, Юханес се качва на борда.

Но не остава дълго там, казва си името и адреса. Някаква жена прегръща мокрия до кости младеж; бледият, измъчен господин пъха часовника си в ръката му. Юханес влиза в каютата, където двама души се грижат за удавницата. Чува думите им:

— Съвзема се. Пулсът й вече се чувствува.

Юханес се взря в пострадалата — русо момиче с къса рокля. Откъм гърба роклята й беше разкъсана. После някакъв мъж нахлупи шапка на главата му и го изведоха оттам.

Той не разбра как стигна до брега и изтегли лодката. Когато параходът потегли, чу гръмогласен вик „ура“ и музиката екна тържествено. По цялото му тяло се разля вълна на блаженство. Усмихна се, беззвучно помръдвайки устни.

— Разходката днес май пропадна — обади се Дитлеф. Видът му бе недоволен.

Виктория, която се бе появила там, каза бързо:

— Полудял ли си! Той трябва да се прибере у дома и да се преоблече.

— Наистина какво преживяване за един едва деветнадесетгодишен младеж!

Юханес пое към къщи пеша. В ушите му все още ехтяха музиката и гръмкото „ура“, силно вълнение го тласкаше напред. Заобиколи дома си и по пътя през гората се отправи към каменоломната. Потърси си местенце на слънце. От дрехите му се вдигаше пара. Той седна. Лудо и радостно безпокойство го накара да се изправи и да закрачи наоколо. Сърцето му преливаше от щастие! Коленичи и с горещи сълзи благодари на бога за този ден. Тя беше там, долу, бе чула приветствените възгласи. „Иди си у дома и се преоблечи в сухи дрехи“ — каза.

Пак седна, разтърсен от ликуващ смях. Е, добре, тя видя какво бе извършил, стана свидетелка на смелата му постъпка, не откъсваше очи от него, тръпнеща от гордост, когато се появи с удавницата. Виктория, Виктория! Да знаеше само, че всеки миг от живота му й принадлежи! Искаше да бъде неин слуга и роб, да разчиства пътя й с плещите си. Би целувал следите от изящните й пантофки, би се впрегнал в колата й, в студени дни би пълнил нейната камина с дърва. С позлатени дърва, Виктория!

Огледа се. Никой не го чуваше, беше сам със себе си. Скъпият часовник тиктакаше в дланта му.

Благодаря, благодаря за този хубав ден! Той прокара ръка по мъха, покрил камъните и вършината наоколо. Виктория не му се бе усмихнала, нямаше такъв навик. Тя просто стоеше на кея, леко заруменяла. Навярно би приела часовника, ако й го беше подарил.

Слънцето залязваше, захладня. Едва сега усети, че е мокър. Лек като перце, затича към къщи.

В Замъка имаше празненство с музика и танци, бяха дошли гости от града. Ден и нощ, в продължение на седмица, знамето се развяваше от кръглата кула.

Трябваше да се прибира сеното, но конете бяха нужни за забавленията на гостите и то остана на полето неприбрано. Обширни ливади бяха неокосени, защото ратаите ги превърнаха в кочияши и лодкари, та тревата съхнеше.

А в жълтия салон музиката не секваше…

В такива дни старият воденичар спираше воденицата и заключваше къщата. Той вече беше поумнял. Преди, когато пристигаше тълпа весели гости, често се случваше да му погаждат шеги с чувалите жито. Нощите бяха тъй топли и светли, а лудориите — тъй неудържими. Някога, на млади години, богатият камерхер със собствените си ръце беше донесъл един мравуняк във воденицата и го бе оставил там. Сега камерхерът беше улегнал човек, ала Ото, неговият син, посещаваше Замъка и се забавляваше с какви ли не хрумвания. Мълвата не му прощаваше…

Откъм гората долетяха тропот на копита и викове. Младежите се връщаха от езда и конете от имението бяха запотени и възбудени. Ездачите ги заковаха пред къщата на воденичаря и затропаха с камшици по вратата, сякаш искаха да се втурнат вътре.

— Добър ден, добър ден, искаме само да ви поднесем почитанията си.

Воденичарят се усмихна примирено на прищявката им.

После слязоха от седлата, завързаха конете и пуснаха воденицата.

— Празна е, няма мливо! — крещеше стопанинът. — Ще съсипете камъните!

Но сред грохота никой не го чуваше.

— Юханес! — викна воденичарят с всички сили.

Юханес дойде.

— Ще повредят воденицата. — Бащата посочи нататък.

Юханес тръгна бавно към компанията. Той беше много блед, вените на слепоочията му пулсираха все по-силно и по-силно. Позна Ото, сина на камерхера, облечен в кадетска униформа. Освен него имаше още двама. Единият от тях се усмихна и го поздрави, за да предотврати кавгата.

Юханес не извика, нищо не издаваше гнева му, вървеше спокойно, но неотклонно. Спря точно пред Ото. В същия миг видя две ездачки, които излизаха от гората, едната бе Виктория. Облечена в зелена спортна дреха, тя бе яхнала бялата кобила от Замъка. Без да слиза от нея, момичето само изгледа въпросително всички.

Тогава Юханес зави встрани, изкачи се на бента и отвори шлюза. Шумът постепенно стихна, воденицата спря.

Ото извика:

— Ей, остави я да работи. Защо правиш това? Остави воденицата да работи, казвам ти.

— Ти ли я пусна? — попита Виктория.

— Да — отвърна той през смях. — Защо да не работи?

— Защото е празна — сопна се Юханес и го изгледа. — Разбирате ли? Воденицата е празна.

— Празна е, чуваш ли? — каза също Виктория.

— Откъде да зная? — засмя се Ото — Защо е празна, питам аз? Защо не й е насипано зърно?

— Хайде, възсядай коня! — прекъсна го един от другарите му, за да сложи край на спора.

Качиха се на конете. Преди да заминат, единият от младежите се извини на Юханес.

Виктория тръгна последна. Но след като се поотдалечи, обърна коня и се върна.

— Бъдете така любезен да помолите баща си за извинение — каза тя.

— Щеше да е по-добре, ако кадетът бе сторил това сам — отговори Юханес.

— Да. Естествено, но… Понякога го прихваща… Откога не съм ви виждала, Юханес?

Той вдигна поглед към нея, не вярвайки на ушите си. Нима беше забравила последната неделя, неговия голям ден?

Отговори й:

— Видях ви на кея в неделя.

— Вярно — каза веднага тя. — Колко хубаво, че можахте да помогнете на кормчията. Та вие намерихте момичето.

Той отрони лаконично и сухо:

— Да. Ние намерихме момичето.

— Така ли беше? — продължаваше Виктория, сякаш се мъчеше да си припомни. — Или вие сам… Е, все едно. Надявам се, ще поздравите баща си. Лека нощ…

Кимна с усмивка, дръпна юздите и се отдалечи.

Когато момичето се скри от погледа му, Юханес пое през гората, огорчен и развълнуван. Неочаквано откри Виктория до едно дърво, съвсем сама. Навела глава, тя плачеше.

Дали не е паднала? Дали не се е ударила?

Отиде при нея и попита:

— Лошо ли ви е?

Тя пристъпи към него, протегна ръце и го погледна, очите й сияеха. Но тутакси се спря, отпусна ръце и отвърна:

— Не, нищо ми няма. Слязох от кобилата и я пуснах напред… Юханес, не бива да ме гледате така. Там, при бента, вие стояхте и ме гледахте. Какво искате?

Той промълви:

— Какво искам ли? Не разбирам…

— Толкова силни са ръцете ви — каза тя и неочаквано сложи ръка върху неговата. — Какви здрави китки имате. И сте тъй загорели от слънцето, същински негър…

Той помръдна, понечи да хване ръката й. Но тя подхвана полите на костюма си за езда и рече отривисто:

— Не, нищо лошо не ми се е случило. Просто исках да се прибера пеша. Лека нощ.

III

Юханес отново замина за града. И пак се занизаха дни и години, пак изтече много време, изпълнено с работа и мечти, с учение и писане на стихове. Беше му провървяло, отпечатаха стихотворението му за Естер, „обикновеното еврейско момиче, което става царица на Персия“, и му бяха платили за него. Друго стихотворение, „Лабиринтът на любовта“, което бе подписал с псевдоним — „Монах Венд“, го направи известен.

Какво е любовта? Вятър, който шумоли в розите, не, пламък, фосфоресциращ в кръвта? Любовта е пъклена музика, която кара сърцата дори на старите да танцуват. Тя е като маргарита, която се разтваря, щом падне нощ, тя е като анемона, която свива листицата си от човешко дихание и погива, щом я докоснеш.

Такава е любовта.

Може да затрие човек, да го възроди за живот или да го прогори с клеймото си. Днес може да е благосклонна към мен, утре към теб, а към него — в идната нощ, толкова е непостоянна. Ала любовта може да полага и траен, несломим оловен печат, да бушува безспир, чак до последния ти час, защото е вечна. Но какво, какво все пак е любовта?

О, любовта е лятна нощ със звездно небе и уханна земя! И защо тласка младежа да търси скрити пътеки, защо лишава от покой стареца в усамотената му стая? О, любовта превръща човешкото сърце в градина, едновременно разкошна и безсрамна, в която избуяват и цветя, и бурени!

Нима тя не кара монаха да се прехвърля през стената на ограда и нощем да се взира в спящите през прозорците на дома им? Нима тя не вселява безумие у калугерките и не помрачава ума на принцесата? Любовта свежда главата на краля до земята, удря челото му в нейната прашна твърд и го кара да нашепва непристойни словца, да се смее и да се плези.

Туй е любовта.

Не, не, тя е и друго, по-различно, несравнимо и единствено на света. Пролетна нощ обгръща земята и младежът съзира две очи, две очи. Той се взира в тях и не може да им се нагледа. Целува нежната уста и сякаш два светлика се сливат в сърцето му: слънце и звезда. Ръцете й го обгръщат в прегръдка и той не чува и не вижда нищо повече.

Любовта е първото слово, изречено от бога, първата озарила го мисъл. Когато казал „Да бъде светлина!“, родила се любовта. Всичко, което е сътворил, било красиво и нищо не би пожелал да върне обратно в небитието. Любовта станала извор на сътворението, владетелка на света, но всички нейни пътища са посипани с цветя и облени в кръв, цветя и кръв.

Един ден през септември.

Той се разхождаше по глухата уличка, чувствуваше се на нея както в стаята си, защото тук никога не срещаше хора, а от двете й страни имаше градини с дървета, чиито листа пламтяха в червено и жълто.

Какво прави Виктория на това място? Защо минава оттук? Не, нямаше грешка: това бе тя и може би предната вечер, когато погледна през прозореца, пак е била тя.

Сърцето му заби силно. Той знаеше, че Виктория е в града. Някой му бе казал. Но тя се движеше в кръгове, до които синът на воденичаря нямаше достъп. Нито пък другаруваше с Дитлеф.

Съвзе се от изненадата и тръгна срещу нея. Не го ли позна? Вървеше сериозна и замислена, с гордо изправена глава.

Поздрави я.

— Добър ден — отрони тя съвсем тихо.

Не понечи да спре и той безмълвно се размина с нея. Краката му се подкосяваха. В края на малката улица по стар навик се обърна и тръгна обратно. „Ще гледам в тротоара и няма да вдигам очи“ — мислеше си той. Едва след като направи десетина крачки, вдигна поглед.

Тя бе застанала пред една витрина.

Дали да се скрие, да се промъкне в съседната улица?

Защо стоеше там? Витрината беше на малък магазин, тясна и оскъдно наредена. На нея бяха изложени два-три калъпа червен сапун, турен на кръст, някаква каша в стъклен съд и шепа употребени пощенски марки.

Може би трябва да направи десетина крачки и после да се върне обратно.

Тогава тя го погледна и тръгна право срещу него. Вървеше бързо, сякаш си бе вдъхнала смелост, и когато заговори, дъхът й като че секваше. И усмивката й бе някак напрегната.

— Добър ден, радвам се, че ви срещам.

Ах, как се вълнуваше той, сърцето му не биеше, а потръпваше. Искаше да каже нещо, но не бе в състояние, само устните му помръдваха. От нея се носеше ухание, от жълтата й рокля или по-скоро от диханието й. В този момент не виждаше нейното лице, но различи крехките рамене, дългата тясна ръка върху дръжката на чадъра. Дясната й ръка. На нея имаше пръстен.

Първите няколко секунди не осъзна това, нямаше усещане за сполетяло го нещастие. Ръката й беше удивително красива.

— Вече цяла седмица съм в града — продължи тя, — но никъде не ви видях. Всъщност зърнах ви веднъж на улицата. Някой каза, че това сте вие. Толкова сте възмъжали.

Той промълви:

— Знаех, че сте в града. Дълго ли ще останете тук?

— Няколко дни. Не повече. Трябва да се върна у дома.

— Благодаря ви за възможността да разговаряме — каза той.

Мълчание.

— Впрочем, аз май се изгубих — рече тя най-сетне; — Отседнала съм у камерхера. Как да стигна дотам?

— Ще ви придружа, ако позволите.

Тръгнаха.

— Ото вкъщи ли е? — попита той само за да каже нещо.

— Да, вкъщи е — отвърна тя кратко.

Неколцина мъже излязоха през една врата, пренасяха пиано и запречиха пътя им. Виктория направи крачка вляво и за миг докосна спътника си. Юханес я погледна.

— Извинете — каза тя.

При този досег по тялото му премина сладостна тръпка, той още усещаше дъха й, обвеял бузата му.

— Виждам, че носите пръстен — рече. Усмихваше се и изглеждаше равнодушен. — Мога ли да ви честитя?

Какво ли щеше да отговори? Той не я гледаше, бе затаил дъх.

— А вие? — попита тя. — Не носите ли пръстен? Не? Някой ми каза, че… Толкова много се говори за вас, пишат дори във вестниците.

— Отпечатаха няколко мои стихотворения — отговори той. — Но вие може би не сте ги чели.

— Не сте ли написали цяла книга? Мисля, че…

— Да, една малка книжка.

Стигнаха до някакъв площад. Тя не бързаше и въпреки че трябваше да се прибере у камерхера, приседна на една пейка. Той застана пред нея.

Тогава тя неочаквано му протегна ръка и каза:

— Седнете и вие.

И чак когато седна до нея, пусна ръката му.

„Сега или никога!“ — реши той. Опита се да заговори с шеговит и равнодушен тон, усмихна се, зарея поглед. Е, добре.

— Значи сте сгодена и не искате дори да ми кажете, на мен, вашия съсед.

Тя се замисли.

— Тъкмо за това днес не бих искала да говоря с вас — отвърна.

Той изведнъж стана сериозен и каза тихо:

— Да, разбирам.

Мълчание.

Той поде отново:

— Естествено, аз през цялото време знаех, че е безсмислено, че и дума не може да става… Син съм на воденичар, а вие… Така е, разбира се. И не мога да повярвам, че ми е позволено да седя сега тук, до вас. Защото би трябвало да стоя прав или да коленича. Така е редно. Но това е като… И всичките тези години, през които ме нямаше, направиха своето. Сега съм сякаш по-смел. Защото знам, че вече не съм хлапак и не можете да ме хвърлите в затвора, дори да поискате. Затова се осмелих да кажа тези неща. Не ми се сърдете, сигурно ще е по-добре да си мълча.

— Не, говорете. Кажете какво ви тежи.

— Разрешавате ли? Да кажа ли това, което искам? Вашият пръстен не ми ли забранява нищо?

— Не — отговори тихо тя. — Не ви забранява нищо. Не.

— Какво? Наистина ли? Бог да ви благослови, Виктория! Не греша ли? — Той скочи и се наведе напред, за да я погледне в очите. — Искам да кажа, пръстенът нищо ли не означава?

— Седнете.

Той седна.

— О, ако можехте да знаете колко много съм мислил за вас. Боже мой, в сърцето и в душата ми нямаше място за нищо друго! На този свят не съществуваше никой друг освен вас. Не можех да мисля инак. Виктория е най-красивата, най-прекрасната! Госпожица Виктория, чийто познат съм. Е, разбирах, че толкова неща ни разделят, но знаех, че съществувате, и това съвсем не беше малко, знаех, че живеете там и че понякога може би си спомняте за мен. Естествено, вие не сте си спомняли за мен. Но много вечери наред, седнал в стаята си, аз мислех: ами ако тя все пак понякога си спомня? И знаете ли, тогава сякаш самото небе се разтваряше, госпожице Виктория, и обзет от блаженство, аз пишех стихотворения за вас. За всичките пари, които имах, купувах цветя за вас, отнасях ги вкъщи и ги поставях във ваза. Моите стихотворения са посветени на вас, без няколко, които обаче не са напечатани. Ала вие навярно не сте чели дори и публикуваните. Сега съм започнал нова, голяма книга. Боже мой, колко съм ви благодарен, че изпълвате мислите ми, че сте моята единствена радост. Все имаше нещо, което да ми напомня за вас, и денем, и нощем. Писал съм името ви на тавана, за да го гледам, когато лежа. Но прислужницата, която чисти, не го вижда, защото съм го написал с толкова малки букви, че само аз да го чета. И в това се съдържа особена радост за мен.

Тя се извърна и извади от пазвата си лист хартия.

— Погледнете! — рече, дишайки тежко. — Изрязала съм това и съм го скрила. Знайте, че всяка вечер го чета. Баща ми веднъж ми го показа и аз застанах до прозореца, за да го прочета. „Къде е? Не мога да го намеря“ — казах и разгърнах вестника. Тутакси обаче го видях, разбрах, че е хубаво, и го прочетох отново. Бях толкова честита.

От листа се носеше уханието на нейната гръд. Тя му го показа, беше от първите му стихотворения, четири кратки строфи, посветени на нея, ездачката на белия кон — страстно и чистосърдечно признание, неудържимо като порив, сякаш преливащ от всеки стих, тъй именно звездите припламват, носейки светлина.

— Да — отговори той, — аз съм го писал. Това беше толкова отдавна и в онази нощ, когато го сътворявах, тополите пред прозореца ми шумоляха. Наистина ли пак ще го скриете? О! — простена развълнувано и гласът му прозвуча съвсем тихо. — Защо не останете тук още! Усещам ръката ви върху моята, от нея струи топлина. Често, когато бях сам и мислех за вас, изстивах от вълнение. Сега изгарям. Последния път, когато си бях у дома и ви видях, бяхте прекрасна. Но сега сте още по-красива. Очите и веждите, усмивката — не, не зная, всичко, всичко у вас е толкова хубаво…

Виктория се усмихваше и го гледаше през притворени клепки, под дългите ресници прозираше тъмносиньото на очите й. Тя сияеше. Помисли си, че трябва да му благодари за тази върховна радост, и протегна ръка към него с внезапен и спонтанен жест.

— Благодаря! — каза.

— Не, Виктория, не ми благодарете — отвърна той. Душата му се стремеше към нея, искаше да каже повече, много повече. Думите рукнаха в неразбираем порой, беше като пиян. — Но ако вие поне малко ме обичахте… Кажете, че е така, дори и да не е вярно. Моля ви. Би трябвало да ви обещая да стана прочут, много известен. Вие не предполагате какъв мога да стана. На моменти си мисля, че изгарям от желание за дела. Понякога имам видения, разхождам се нощем, търкалям се по пода в стаята. Моят съсед не може да спи и тропа по стената. Сутрин, на разсъмване, идва при мен побеснял. Това не ме засяга, той не ме интересува… Толкова дълго съм мечтал за вас, та ме спохожда чувството, че сте при мен. Отивам до прозореца и пея, навън бавно се развиделява, тополите шумолят. „Лека нощ“ — казвам аз при настъпването на деня. Казвам го на вас. „Сега тя спи — мисля си, — лека нощ, бог да я благослови!“ После си лягам. Така минава нощ след нощ. Но никога не съм си представял, че сте толкова прекрасна. Ще ви помня такава, когато си заминете, такава, каквато сте сега. Ще ви запомня тъй ясно…

— Нима не ще се върнете у дома?

— Още не съм приключил с учението. Но не, ще се върна. Не съм завършил учението си, но ще направя каквото поискате. Разхождате ли се от време на време в градината? Излизате ли привечер? Бих ли могъл да ви видя, да ви поздравя? Нищо повече не искам. Но ако поне малко ме обичате, ако не съм ви противен, кажете… Зарадвайте ме… Знаете ли, има една палма, която цъфти само веднъж, докато е жива, а живее седемдесет години. Като нея цъфтя аз сега. Ще намеря пари и ще се прибера у дома. Ще продам каквото съм написал, подготвям голяма книга и ще я продам още утре, ще продам всичко, което имам готово. Ще получа добри пари. Искате ли да се върна?

— Да.

— Благодаря ви, благодаря. Простете, че се надявам прекалено много, че вярвам прекалено дълбоко. Прекрасно е да вярваш толкова силно. Това е най-щастливият ден в живота ми.

Той свали шапката си и я постави встрани.

Виктория се огледа, някаква дама се задаваше по улицата, а малко по-нататък идваше жена с кошница. Девойката стана неспокойна, погледна часовничето си.

— Трябва да се прибирате ли? — попита той. — Кажете нещо, преди да тръгнете, нека чуя вашия… Обичам ви. Ето че ви го казах. От вашия отговор зависи дали… Аз изцяло ви принадлежа. Отговорете ми!

Мълчание.

Той наведе глава.

— Не казвайте нищо — помоли.

— Не тук — отговори тя, — там, долу.

Те тръгнаха.

— Говори се, че ще се жените за момичето, което спасихте. Как се казва то?

— Камила ли имате предвид?

— Камила Сейер. Говори се, че ще се жените за нея.

— Така значи. Защо питате? Та тя е още малка. Бях в дома им, голям и богат, истински замък като вашия. Много пъти съм го посещавал. Не, не, тя е съвсем дете.

— Петнадесетгодишна е. Видях я, срещнахме се. Тя ми направи впечатление. Толкова е мила!

— Няма да се женя за нея — каза той.

— Аха.

Той я погледна. Сърцето му се сви.

— Но защо заговорихте за това? Нима искате да отклоните вниманието ми към друга!

Тя ускори крачка и не отвърна. Озоваха се пред къщата на камерхера. Виктория го хвана за ръка, притегли го във входа, по стълбата.

— Но аз не искам да вляза! — рече той удивено.

Виктория натисна звънеца, обърна се към него, гърдите й развълнувано се повдигаха и спускаха.

— Обичам ви — каза тя. — Разбирате ли? Вас обичам.

И с внезапно бързо движение тя го дръпна надолу по стълбите и като слязоха три-четири стъпала, го прегърна и го целуна. Цялата трепереше.

— Вас обичам — повтори.

Горе се отвори врата. Виктория се отскубна и хукна по стълбата.

IV

Призори е, денят се ражда в синкавата и хладна септемврийска утрин.

Тополите в двора нежно шумолят. Отваря се прозорец, един мъж се облята на перваза и си тананика. Той е без горна дреха, полуоблечен безумец, който тази нощ е препил от щастие.

После изведнъж се отдръпва от прозореца и поглежда към вратата. Някой чука. „Влезте!“ — извиква. Посетител прекрачва прага.

— Добро утро! — поздравява влезлият.

Новодошлият е възрастен човек, блед и ядосан, държи лампа, защото все още не се е развиделило.

— Искам да ви попитам, господин Мьолер, дали смятате, че това е разумно! — заеква той от яд.

— Не — отговаря Юханес. — Имате право. Написах нещо, което ми хрумна внезапно, вижте, всичко това съм написал тази нощ, провървя ми. Но вече го завърших. Отворих прозореца и си попях.

— Вие крещяхте — заявява мъжът. — Нима се пее така високо. Все още е среднощ.

Юханес рови сред листовете хартия по масата и взема няколко.

— Погледнете! — вика той. — Казвам ви, никога досега не ми е вървяло така. То беше като дълго просветление. Веднъж видях как една светкавица се плъзна по телеграфна жица, да пази бог, приличаше на огнена мантия. Така стана и с мен тази нощ. Какво да сторя? Вярвам, че като ме изслушате, ще ми простите. Седях тук и пишех, чувате ли, дори не помръдвах. Сещах се за вас и кротувах. Тогава настъпи мигът, след който вече нищо не си спомням, гърдите ми щяха да се пръснат, може би през нощта съм станал и съм се разхождал. Бях толкова радостен.

— Тази нощ не вдигахте много шум — казва мъжът. — Но е непростимо да отваряте прозореца по това време на денонощието и да ревете.

— Така е. Непростимо е. Но нали ви обясних. Беше неповторима нощ, трябва да знаете. Вчера преживях нещо. Вървя по улицата и срещам своето щастие, срещам своята звезда и своето щастие. Знаете ли, после тя ме целуна. Устните й бяха алени и аз я обичам, тя ме целуна, тя ме опияни. Дали някога устните ви са треперили така, че да не можете да говорите? Аз не можех да говоря, сърцето ми биеше лудо и цял треперех. Прибрах се вкъщи и заспах. Седнал на стола, аз спях. Когато се събудих, беше нощ. Душата ми ликуваше и започнах да пиша. Какво пишех? Ето, вижте. Бях обладан от странни и прекрасни мисли, небесата се разтваряха, сякаш за душата ми бе настъпил топъл летен ден, сякаш ангел ми подаде вино и аз го погълнах. Зашеметяваща напитка, поднесена в гранатов бокал. Дали съм чул, че камбаната бие? Дали съм забелязал, че лампата е угаснала? Дано бог ви помогне да го проумеете! Преживях всичко отново, отново вървях с любимата си по улицата и всички се обръщаха след нея. Отидохме в парка, срещнахме краля, от радост свалих пред него шапка доземи и кралят се обърна след нея, след моята любима, защото е толкова царствена и прекрасна. Слязохме отново в града и всички ученици се обръщаха след нея, защото е млада и носи светла дреха. Когато стигнахме до една червена каменна къща, влязохме вътре. Последвах я нагоре по стълбите и исках да коленича пред нея. Тогава тя ме прегърна и целуна. Това се случи снощи, съвсем скоро. Ако ме попитате какво съм написал, ще ви кажа — една безкрайна песен за радостта, за щастието. Сякаш самото щастие се бе излегнало голо пред мен, усмихнато, протегнало ми ръце.

— Не бих искал да разговарям повече с вас — отсича гневно мъжът. — За последен път ви предупреждавам.

Юханес го спира на вратата.

— Почакайте. Би трябвало да се видите, лицето ви сякаш просветна. Забелязах го, когато се обърнахте, лампата хвърляше слънчеви отблясъци по челото ви. Вече не изглеждате така озлобен, да, да. Вярно, аз наистина бях отворил прозореца и пеех с пълно гърло. Обзет от щастие, обичах по братски всички. Случва се понякога. Разумът замлъква. Трябваше да съобразя обаче, че вие още спите…

— Целият град още спи.

— Да, рано е. Ще ви подаря нещо. Ще вземете ли това? Сребърно е, подарък ми е от едно малко момиче, което някога спасих. Заповядайте! Побира двадесет цигари. Не искате да го приемете? О, значи не пушите. Ами сигурно ще се научите. Тогава да дойда утре у вас и да ви се извиня? С удоволствие бих направил всичко, за да ми простите…

— Лека нощ.

— Лека нощ. Сега ще си легна. Обещавам ви. Няма да чуете повече нито звук. И в бъдеще ще внимавам.

Мъжът си тръгна.

Внезапно Юханес отново отвори вратата и добави високо:

— Всъщност аз заминавам. Отсега нататък няма да ви безпокоя. Заминавам утре. Забравих да ви го кажа.

Юханес не замина. Различни неща го задържаха в града. Трябваше да изпълни разни поръчки, да купи някои неща, да се разплати; съмна се пак и пак се мръкна. Мяташе се в различни посоки като безумен.

Накрая позвъни у камерхера. Там ли е госпожица Виктория?

Виктория била излязла по покупки.

Обясни, че госпожица Виктория и той са от един край, съседи. Искал само да й се обади, ако е вкъщи. Да изпрати по нея известие на близките си. Добре.

После отиде в центъра на града. Може би щеше да я срещне, да я открие, може би ще му се мерне, седнала в някоя кола. Скита се до вечерта. Видя я пред театъра, поздрави я усмихнат и тя отвърна на поздрава му. Искаше да отиде при нея, тя бе само на няколко крачки разстояние, но забеляза, че не е сама: придружаваше я Ото, синът на камерхера. Носеше униформа на лейтенант.

Юханес си мислеше: „Сега сигурно ще ми направи знак, незабележим знак с очи.“ Но тя побърза да влезе в театъра, поруменяла, с наведена глава, сякаш искаше да се скрие.

Може би щеше да я види вътре? Купи си билет и я последва.

Знаеше, че камерхерът има ложа, е, да, богатите хора разполагат и с ложи. Тя седеше там — великолепна, прекрасна. Оглеждаше се. Дали го беше забелязала? Изключено.

Когато действието свърши, той я пресрещна във фоайето. Отново я поздрави. Тя го погледна леко учудена и също го поздрави.

— Ето тук можеш да пийнеш нещо разхладително — каза Ото и посочи напред.

Двамата отминаха.

Юханес гледаше след тях. Странен блясък замъгли погледа му. Хората наоколо го блъскаха сърдито. Той машинално молеше за извинение, но не помръдваше от мястото си. Тя изчезна от очите му.

Когато се върна, ниско й се поклони и каза:

— Извинете, госпожице…

Ото отвърна нещо и го изгледа, присвил очи.

— Това е Юханес — представи го тя. — Можеш ли да го познаеш?

— Вероятно искате да научите как са близките ви — продължаваше тя, а лицето й беше красиво и спокойно. — Всъщност не зная, но сигурно са добре. Отлично. Ще поздравя воденичаря.

— Благодаря. Скоро ли си заминава госпожицата?

— Тези дни. Да, ще предам поздравите.

Тя кимна и отмина.

Юханес гледа подире й, докато тя изчезна, после се запъти навън. Тръгна без посока, тъжно и унило бродеше нагоре-надолу по улиците, убиваше времето. В десет часа застана пред къщата на камерхера и зачака. Скоро спектакълът щеше да свърши, тя щеше да дойде. Може би ще успее да отвори вратата на колата, да свали шапка и да се поклони доземи.

Най-сетне, половин час по-късно, тя пристигна. Да остане ли до портата, за да го видят? Той забърза нагоре по улицата, без да се оглежда. Чу как портата пред дома на камерхера се отваря, как колата изтрополява през нея, как след това се захлопва. Тогава тръгна обратно.

Цял час се разхожда пред къщата. Никого не чакаше, нямаше работа. Неочаквано портата се отвори и Виктория излезе на улицата — без шапка, наметната с шал. Усмихва се полубоязливо, полусмутено и пита:

— Разхождате се наоколо и размишлявате?

— О, не — отговаря той. — Не размишлявам, просто се разхождам.

— Видях, че се разхождате, и поисках… Видях ви от прозореца. Веднага трябва да се прибирам.

— Благодаря ви, че дойдохте, Виктория. Преди малко бях ужасно отчаян, но сега ми мина. Извинете, че ви се обадих в театъра. Направих и друга глупост, питах при камерхера за вас, исках да ви видя и да разбера какво всъщност искахте да ми кажете.

— Наистина ли не сте разбрали? — отрони тя. — Та аз изрекох вчера толкова думи, та надали не сте доловили смисъла им.

— И все пак не съм сигурен… Объркан съм както досега.

— Да не говорим повече за това. Казах достатъчно, казах прекалено много и сега ще ви причиня болка. Обичам ви, не излъгах, не лъжа и сега. Но толкова неща ни разделят. Много държа на вас, най-приятно ми е да разговарям с вас, но… Не бива да стоя повече тук, могат да ме видят от прозореца. Юханес, има много причини, които вие не знаете, не искайте от мен да говоря повече. Дни и нощи съм мислила за това. Казах ви истината. Но е невъзможно.

— Кое е невъзможно?

— Всичко. Всичко. Слушайте, Юханес, нека си вървя, нека и двамата съхраним гордостта си.

— Добре. Вървете си! Значи се подиграхте с мен. Срещнахте ме на улицата, бяхте в добро настроение и тогава…

Тя се обърна и понечи да се прибере.

— А може би в нещо съм се провинил? — попита той, лицето му беше пребледняло, станало неузнаваемо. — Искам да кажа, с какво накърних вашите… Нещо лошо ли сторих през тези два дни и нощи?

— Не. Не става дума за това. Просто премислих всичко. А вие, нима също не сте премислили? Та това е направо невъзможно. Държа на вас, ценя ви…

— И ви уважавам…

Поглежда го, усмивката му я обижда и тя продължава още по-настойчиво:

— Боже мой, не разбирате ли, че баща ми няма да се съгласи? Защо ме принуждавате да ви го кажа? Сам разбирате. Какво ще стане тогава? Не съм ли права?

Мълчание.

— Да — отговаря той.

— И изобщо — продължава тя — има толкова много причини. Не, наистина не биваше да идвате чак до театъра, изплаших се от вас. Не го правете вече.

— Няма — казва той.

Тя хваща ръката му.

— Няма ли да си дойдете у дома? Много бих се радвала. Колко е топла ръката ви, а аз замръзвам. Трябва да се прибирам. Лека нощ.

— Лека нощ — отговаря той.

Улицата се простираше студена и сива през града, приличаше на пясъчна ивица, на безкраен път. Срещна някакво момче, което продаваше повехнали рози. Извика го, взе една роза, даде му златна монета от пет крони и продължи нататък. Видя хлапета, заиграли се пред някаква врата. Едно десетгодишно момченце седеше неподвижно, загледано в тях. То има очи като на старец, които следят играта, изпито лице с хлътнали бузи, остра брадичка, а на главата — платнена шапчица. Вместо перука. Коварна болест го е обезобразила завинаги. Опустошила е вероятно и душата му.

Всичко това той долавяше със сетивата си, макар да нямаше ясна представа в коя част на града се намира и накъде отива. Заваля. Не усети дъжда и не разтвори чадъра си, макар да го носеше със себе си през целия ден.

Когато най-сетне стигна до някакво площадче с пейки, седна на една от тях. Дъждът се усилваше, той машинално разтвори чадъра и продължи да седи така. След малко го обзе непреодолима сънливост, съзнанието му се замъгли, затвори очи, главата му клюмна и той се унесе в сън.

Подир известно време го събуди високият говор на минувач. Стана и продължи пътя си. Главата му се бе прояснила, той си спомняше какво бе станало, спомняше си за всичко, дори за момчето, което дари с пет крони за една-едничка роза. Представи си как ще ликува малкият, щом открие тази чудна монета сред грошовете си, как ще се радва, че това не са някакви двадесет и пет йоре, а златна пара на стойност цели пет крони. Всемилостиви боже!

Вероятно дъждът бе прокудил хлапетата и те се бяха подслонили във входа, подскачаха на куц крак, играеха на топчета, а обезобразеният десетгодишен старец все така си седеше и ги гледаше. Кой знае, може би и то, клетото, се радваше на нещо. Може би си имаше някоя играчка в своята стаичка нейде в задния двор — палачо, пумпал. Може би не беше загубило всичко в живота си и в опустошената му душа тлееше плаха надежда.

Внезапно пред него изниква изящна, стройна дама. Той пристъпва към нея, спира. Не, не я познава. Тя се бе появила от една странична улица, забързана, и макар че валеше като из ведро — без чадър. Той я настигна, погледна я и отмина. Колко млада и хубава беше! Щеше да се измокри, да се простуди, а той не смееше да се приближи до нея. После затвори чадъра си, за да не се намокри само тя. Когато се прибра, минаваше полунощ.

На масата му имаше писмо — беше покана. Семейство Сейер ще се радват, ако ги посети утре вечер. В дома им ще срещне познати, сред тях и може ли да се досети кого? — Виктория, госпожицата от Замъка. С приятелски поздрав.

Задряма на стола си. Събуди се след няколко часа. Вцепенен от студ, полусънен, разтърсван от ледени тръпки, измъчен от тягостните преживявания през деня, той седна край масата, за да отговори на поканата, която не възнамеряваше да приеме.

Написа отговора и се приготви да го пусне в пощенската кутия долу. Изведнъж обаче си спомни, че и Виктория е поканена. Тя не бе споменала за това, значи се страхуваше от присъствието му, не искаше да се срещне с него там, сред чужди хора.

Скъса писмото и написа друго, в което благодареше за поканата и я приемаше. Някаква странна възбуда накара ръката му да затрепери, обзе го особена, горчива радост. Защо да не иде? Защо трябва да се крие? Край. Решено.

Необузданият му гняв се стапя. С един замах той откъсна цял свитък листа от календара на стената, прехвърляйки се със седмица напред във времето. Представя си, че се радва на нещо, въодушевен до безкрайност, иска да се наслади на момента, понечва да запали лулата си, да се настани удобно и да блаженствува. Лулата обаче е запушена, той напразно търси нож, шило или друг остър предмет, в прибързаността си счупва едната стрелка на часовника, за да я прочисти. Тази беля предизвиква у него вътрешен смях и той се оглежда за още нещо, което би могъл да порази.

Времето минава. Без да съблече мокрите си дрехи, Юханес се хвърля на леглото и заспива.

Когато се събуди, вече се бе съмнало. Продължаваше да нали, улицата беше мокра. В съзнанието му цареше хаос, моменти от сънищата му се омесваха с преживяванията от вчера. Нямаше треска, напротив, неговата разгорещеност беше изчезнала, усещаше хлад, сякаш цяла нощ бе бродил из душна гора, а сега се беше озовал край извор.

На вратата се чука, раздавачът му носи писмо. Той го отваря, разглежда го, прочита го и напразно се опитва да разбере за какво става дума. Писмото е от Виктория, няколко думи върху късче хартия: забравила да му каже, че тази вечер ще бъде у Сейерови. Трябва да се види с него, там ще му обясни. Искала да го помоли да я забрави и да приеме това като мъж. Извинете ме за грубата хартия. Искрено ваша…

Той отиде в града, хапна набързо, прибра се и съобщи на семейство Сейер, че сега не може да ги посети, но че би искал да се възползува от поканата им друг път, например утре вечер.

Това писмо изпрати по човек.

V

Настъпи есен. Виктория се беше завърнала в родния край и на глухата уличка отново се бе възцарило спокойствие. В стаята на Юханес нощем все светеше. Изгрееха ли звездите, той палеше лампата и я угасваше едва на разсъмване. Твореше и страдаше, работеше над своята голяма книга.

Изминаха седмици и месеци. Юханес живееше самотно и не се срещаше с никого, не посещаваше вече и семейство Сейер. Въображението му често го подвеждаше и го караше да вмъква в книгата си разни небивалици, които сетне трябваше да зачерква и изхвърля. Това много бавеше работата.

Внезапен шум в нощната тишина от преминаваща по улицата кола можеше да прекъсне мислите му и да го разсее.

„Ей, пазете се!“ Защо? Защо всъщност да се пази от тази кола? Нали вече отмина и сега е навярно на ъгъла. Може би там е застанал някой мъж без палто, без шапка — приведен, той я пресреща, иска да бъде прегазен, смачкан до неузнаваемост, убит. Иска да умре, негова си работа. Ризата му е разкопчана, сутринта не е завързал обувките си, всичко у него е раздърпано, оголената му гръд е хлътнала. Ще умре… Последните мигове на един мъж. Написал е на свой приятел писмо, съдържащо сетна молба. След неговата смърт ще остане то — с дата и подпис, написано с малки и големи букви, макар че авторът му ще умре след час. Чудно наистина. Подписал се е с обичайната завъртулка. И само час по-късно ще е мъртъв…

Ето и друг мъж. Лежи сам в малката си стаичка с дървена ламперия и боядисана в синьо. Какво тогава? Нищо. Измежду хората по целия широк свят само той трябва да умре. Тази мисъл го поглъща докрай, до полуда. Вижда, че е вечер, че часовникът на стената показва осем, но не разбира защо не бие. Часовникът не бие. Минали са няколко минути след осем, чува тиктакане, но не и звън. Горкият, съзнанието му вече се замъглява, часовникът всъщност е ударил осем, а той не е забелязал. Тогава разкъсва портрета на майка си, който виси на стената, за какво му е, защо да бъде цял, щом той няма да живее? Помътеният му поглед пада върху саксията е цветя на масата. Протяга ръка и бавно, замислено бута голямата саксия на пода, тя се счупва. Защо да остане цяла? После изхвърля през прозореца кехлибареното си цигаре. За какво му е? Струва му се съвсем естествено, че няма смисъл то да остане след неговата смърт. След седмица този човек ще умре…

Юханес става и крачи напред-назад из стаята. Съседът му се пробужда, престава да хърка, от гърдите му се отронва въздишка, мъчителен стон. Юханес отива на пръсти до масата и отново сяда. Вятърът шумоли в тополите пред прозореца му и той трепери от студ. Старите тополи са оголени и приличат на клети уроди. Няколко възлести клона се удрят в стената на къщата, чува се скърцане като от дървена машинария, от повредена мелница, която скрипти ли, скрипти.

Взира се в написаното и чете. Да, да, въображението му отново го е подвело. Смъртта и стремително отминаващата кола изобщо не му трябват. Та нали описва градина, една зелена, пищна градина до бащиния му дом, градината на Замъка. Нея описва. Сега тя се простира пуста и заснежена, но въпреки всичко той пише за нея, и то не за зима, не за сняг, а за пролет, наситена с ухания и топъл повей. Вечер е. Водата в залива е неподвижна и дълбока, сякаш оловна. Люляците изпускат аромат, храстите са напъпили, въздухът сякаш е застинал и от другата страна на залива долитат птичи песни. На една от алеите в градината е застанала Виктория, тя е сама, облечена в бяло, двадесетгодишна. Не помръдва. Фигурата й надвишава розовите храсти, тя е устремила поглед към морето, към горите, към сините планини в далечината. Прилича на бял призрак насред зелената градина. Отдолу, откъм пътя, се чуват стъпки, тя прави няколко крачки напред, към сенчестата беседка, опира лакти на оградата и поглежда надолу. Мъжът на пътя сваля шапка почти до земята и поздравява. Тя кимва в отговор. Мъжът се озърта, вижда, че никой не го следи, и пристъпва. Тогава Виктория се дръпва назад и вика: „Не, не!“ Размахва ръце към него. „Виктория — продумва той, — това, което веднъж ми казахте, е истина, не бива повече да се надявам, защото е невъзможно.“ — „Да — отвръща тя, — но какво искате?“ Той приближава към нея, само оградата ги дели, тя чува отговора му: „Какво искам ли? Вижте, просто да постоя тук, една минутка само. За последен път. Нека се доближа до вас колкото е възможно. Ето, сега съм току до вас!“ Тя мълчи. Минутата минава. „Лека нощ!“ — казва той и сваля шапката си почти до земята. „Лека нощ“ — отвръща тя. Мъжът си тръгва, без да се обръща…

Какво общо има тук смъртта? Смачква изписания лист и го хвърля в печката. И други листове, цяла купчина, трябва да бъдат изгорени. Те са плод на лекомислената игра на неговата развихрила се фантазия. И той продължава да пише за мъжа на пътя, за странника, който поздравил и се сбогувал, щом уреченият миг отлетял. А в градината останала младата, двадесетгодишна девойка, облечена в бяло. Тя не искала да му стане жена, не. И все пак той бе постоял край оградата на дома й. Щастливец.

Отново се занизаха седмици и месеци, настъпи пролетта. Снегът се стопи, в далечината се чуваше тътен, сякаш бе придошла река. Ластовиците се завърнаха и гората се пробуждаше за нов живот. Всички четириноги твари и птиците, дошли от далечни земи, радостно се суетяха. От земята се носеше свежо и сладостно дихание.

Юханес продължи да работи през цялата зима. Ден и нощ сухите клони на тополите се блъскаха о стената на къщата с пукащ звук, сякаш отбивайки монотонен ритъм, но с идването на пролетта бурите секнаха и тропането им престана.

Той отваря прозореца и поглежда навън. Улицата вече е притихнала, макар още да не е полунощ, звездите трепкат по безоблачното небе. Това предвещава топъл и ясен ден. Той се вслушва в тътена откъм града, примесен с непрекъснато бучене в далечината. Изведнъж изсвирва локомотив, това е сигналът на нощния влак. Звучи като кукуригане на петел в тихата нощ. Тъкмо време за работа, цяла зима тази влакова свирка беше за него като призивно послание.

И той затваря прозореца, сяда на масата. Избутва настрана книгите, които е чел, приготвя листата си. Взема перото.

Неговата голяма творба е почти завършена, липсва само заключителната глава — сякаш прощален поздрав на отплаващ кораб, но той вече я е намислил.

Един мъж седи в крайпътен хан, той само минава оттам и ще странствува далеч, далеч из света. Косата и брадата му са посивели, много години е натрупал на гърба си, но все още е снажен, силен и изглежда по-млад за възрастта си. Отвън е колата му, конете цвилят, кочияшът е радостен и доволен, защото е получил вино и храна от странника. След като господинът вписва името си в книгата за посетители, съдържателят го разпознава, кланя му се и му засвидетелствува почитта си. „Кой живее сега в Замъка?“ — пита пришелецът. Съдържателят отговаря: „Капитанът, той е много богат, а жена му, господарката на Замъка, е добра към всички.“ Към всички? — пита се господинът и се усмихва особено. — И към мене ли? После написва нещо на лист хартия и когато свършва, го прочита. Това са стихове, тъжни и сдържани, но в тях има много горчиви думи. Сетне къса листа и продължава да седи, късайки го на все по-малки парченца. В този момент на вратата се чука и една жена, облечена в жълто, влиза в хана. Тя повдига воала си, това е владетелката на Замъка, госпожа Виктория. Наистина царствена особа. Мъжът решително се изправя, в същия миг тъмното му лице сякаш се озарява от вътрешен огън. „Вие сте толкова добра към всички — казва той с болка, — идвате и при мен.“ Тя не отговаря, а само стои и го гледа, ярка червенина облива лицето й. „Какво искате? — пита той със същата горчивина както някога. — Дошли сте да ми напомните миналото? Знайте, че е за последен път, милостива госпожо, сега заминавам завинаги.“ Тя не отговаря, но устните и треперят. Той казва: „Не ви ли стига, че веднъж осъзнах неблагоразумието си, слушайте тогава, ще го призная пак: обичах ви, ала не бях достоен за вас. Доволна ли сте сега? — И продължава още по-разпалено: — Отблъснахте ме, омъжихте се за друг. Аз бях селянин, мечка, варварин, изпречил се по погрешка на царския път.“ После се отпуска на един стол, ридае и умолява: „О, идете си! Простете ми и си вървете!“ Червенината е изчезнала от лицето на госпожата. И тя продумва, произнасяйки думите бавно и много отчетливо: „Аз ви обичам. Не ме разбирайте погрешно — наистина обичам вас! Сбогом!“ Младата жена закрива лицето си с ръце и бързо излиза…

Той оставя перото и се обляга назад. Добре, точка, край. Ето я книгата, изписаните листове хартия, плод на деветмесечна работа. Топла вълна на блаженство се разлива в него, творбата е завършена. И докато седи, загледан през прозореца в настъпващия ден, главата му сякаш ехти, а въображението му продължава да действува. Той е в приповдигнато настроение, усеща мозъка си като градина, пълна с необрани плодове, от чиято почва се издига пара.

По тайнствен начин той се е озовал в дълбока пустинна долина, където не се вижда никакво живо същество. Някъде надалеч свири самотен орган. Той се приближава, разглежда го, органът кърви, инструментът свири, а от едната му страна изтича кръв. Продължава нататък и стига до торфище. И то е съвсем пусто, не се вижда ни тревичка, не се чува ни звук — истинско мъртвило. Ала по пясъка личат следи от обувки, а във въздуха все още кънтят последните думи, произнесени тук, на това място, напуснато преди миг. Изпълва го особено чувство, тези думи във въздуха го плашат, потискат го. Пропъжда ги, но те отново се натрапват, това не са думи, а старци, някакви танцуващи старци. Гледа ги. Защо танцуват, и то тъй унило? Леден хлад навява този старинен хоровод, те не го виждат, слепи са, и когато ги вика, не го чуват, защото са мъртви. Той поема на изток, към слънцето, стига до една планина. Някакъв глас се обажда: „Ти ли си застанал в подножието на планината?“ — „Да — отговаря той, — аз.“ Тогава гласът продължава: „Планината, която се издига над теб, е моят крак. Лежа прикован в самия край на Земята, ела и ме освободи!“ И той тръгва към долната земя. Край един мост го причаква някакъв мъж, отнемащ сянката на всеки, който минава оттам. При вида на този човек, направен от мускус и искащ сянката му, го обзема вцепеняващ страх. Заплюва го и то заплашва със свити юмруци, но мъжът остава невъзмутим и чака. „Обърни се!“ — вика един глас зад него. Той се обръща и вижда глава, която се търкаля по пътя и му показва накъде да върви. Човешка глава, която от време на време беззвучно се смее. Той я следва. Главата се търкаля дни и нощи наред, но той я следва. На морския бряг тя хлътва под земята и изчезва. Той влиза в морето и потъва. Озовава се пред гигантска порта и вижда там огромна лаеща риба. Рибата има конска грива, а лае насреща му като псе. Зад рибата стои Виктория. Той простира ръце към нея, тя е гола, смее се и бурен вятър развява косите й. Тогава той силно извиква, чува гласа си — и се събужда.

Юханес става и отива до прозореца. Вече е почти светло и в малкото огледало до рамката вижда, че очите му са зачервени. Загася лампата и на сивкавата утринна светлина прочита още веднъж последната страница от своята книга. После пак ляга.

Същия ден следобед Юханес плати наема за стаята, връчи ръкописа на издателя си и напусна града. Замина за чужбина, никой не знаеше къде.

VI

Голямата книга бе отпечатана — истинско царство, един малък свят, опияняващ е всевъзможни настроения, гласове и видения. Книгата се купуваше, четяха я, предаваха си я от ръце на ръце. Изминаха няколко месеца. Когато настъпи есента, Юханес написа нова книга. И какво още? Сега той стана прочут, за него говореха, успехът го бе споходил. Тази нова книга бе написана в чужбина, далеч от дома. Словата в нея бяха сдържани, но силни като вино:

„Драги читатели, това е историята на Дидрик и Иселин, написана в честитото старо време, в дните, изпълнени с дребни грижи, когато всичко се понасяше леко. В нея е вложена добра воля и тя е посветена на Дидрик, когото Бог порази с любов.“

Юханес беше нейде из широкия свят, никой не знаеше къде точно. И измина повече от година, преди да се разбере.

— Стори ми се, че на вратата някой чука? — казва една вечер старият воденичар.

Той и жена му се ослушват и не смеят да помръднат.

— Не, нищо няма — отсъжда той после. — Десет часът е, скоро ще настъпи пълен мрак.

Минават няколко минути.

На вратата се чука силно и решително, сякаш някой току-що е събрал повече смелост. Воденичарят отваря. Навън стои госпожицата от Замъка.

— Не се бойте, аз съм — успокоява го тя и се усмихва боязливо. Влиза вътре, предлагат й стол, но тя не сяда. Увила е главата си с тънък шал и е обула леки отворени пантофки, макар да не е пролет и пътищата тънат в киша.

— Искам само да предупредя, че лейтенантът ще дойде тук напролет — казва тя. — Лейтенантът, моят годеник. Вероятно ще идва насам на лов за горски бекаси. Нека го знаете отсега, та да не се обезпокоите.

Воденичарят и жена му гледат учудени госпожицата. По-рано никога не са ги предупреждавали кога гостите на Замъка ловуват в гората и по полето. Те покорно й благодарят, много мило от нейна страна.

Виктория се запътва към прага.

— Само това исках да ви кажа. Помислих си, че сте стари хора и би било добре, ако ви предупредя.

Воденичарят казва:

— Как се е сетила госпожицата за такова нещо! И сте цялата прогизнала с тези леки обувки.

— Не, пътят е сух — рязко отвръща тя. — Поне там, откъдето минах. Лека нощ.

— Лека нощ.

Тя повдига мандалото на вратата, отваря я и излиза. После се обръща и пита:

— А как е Юханес! Имате ли вест от него?

— Много мило, че питате, но нищо не сме чували.

— Може би скоро ще си дойде. Мислех, че вие знаете.

— Не, от миналата пролет не се е обаждал. Вероятно е в чужбина.

— Да, знам, че е в чужбина и че е добре. Самият той пише в книгата си, че дните му са изпълнени само с дребни грижи. Сигурно е добре.

— Един господ знае. Ние го чакаме, но не ни пише, на никого не пише. А ние го чакаме.

— Може да му е по-добре там, където е, щом грижите му са дребни. Така си мисля. Само исках да зная дали ще се прибере през пролетта. Е, пак лека нощ.

— Лека нощ.

Воденичарят и жена му я изпращат навън. Виждат я как върви към Замъка с изправена глава, прескачайки с леките си пантофки локвите по разкаляния път.

Няколко дни по-късно пристига писмо от Юханес. Ще се върне у дома след около месец, когато предаде книгата си. През дългото си отсъствие се чувствувал добре, скоро завършвал нова творба, в нея размишлявал над най-различни житейски проблеми.

Воденичарят се отправя към Замъка. По пътя намира носна кърпичка, на която са извезани инициалите на Виктория. Сигурно я е загубила завчера.

Госпожицата от Замъка е горе и прислужницата предлага да й предаде известието. За какво става дума?

Воденичарят отказва. Предпочита да я почака.

Най-сетне госпожицата идва.

— Разбрах, че желаете да говорите с мен — казва и отваря вратата към една стая.

Воденичарят влиза, подава й кърпичката и съобщава:

— Получихме писмо от Юханес.

За миг лицето й се озарява, само за миг. Тя отвръща:

— Благодаря, че ми върнахте кърпичката.

— Той ще си дойде — продължава воденичарят почти шепнешком.

Лицето й придобива израз на пълно равнодушие.

— Говорете по-високо, воденичарю. Кой ще си дойде? — пита тя.

— Юханес.

— А, Юханес! И какво от това?

— Ами нищо, просто… Мислех си, че трябва да ви известя. Жена ми и аз говорихме за това и тя е на същото мнение. Нали завчера питахте дали той ще се върне напролет. Да, ще се върне.

— Сигурно се радвате — казва госпожицата. — Кога пристига?

— След месец.

— Така ли? Има ли нещо друго?

— Не. Но нали питахте, помислихме, че… Не, няма нищо друго. Това е.

Воденичарят отново снишава глас.

Тя го изпраща. В коридора срещат баща й и тя мимоходом му съобщава с висок и леден глас:

— Воденичарят казва, че Юханес се връщал у дома. Спомняш си за Юханес, нали?

А старецът излиза от Замъка и се заклева, че никога, никога повече не ще сглупи да послуша жена си, която си въобразява, че разбира от душевни тайни. Ще я научи той.

VII

Някога искаше да си направи въдица от стройната калина при бента на воденицата. Оттогава изминаха много години и стволът на дървото бе станал по-дебел от ръката му. Той го погледна с почуда и продължи нататък.

Нагоре по реката съзря все същия непроходим гъсталак от папрат, цяла гора, през който разни животни бяха утъпкали широки, ясно очертани пътеки, затулени от зелени листа. Той се провря оттам както в дните на детството си, проправи си път с ръце и внимаваше къде стъпва. Насекомите и гущерите побягваха пред едрия мъж.

Горе при каменоломната цъфтяха трънки, бели анемони и теменужки. Той набра малко цветя, познатият им аромат му напомни за отминалите дни. В далечината се синееха хълмовете, на които бе разположено съседното селище, а от другата страна на залива се чуваше гласът на кукувица.

Седна на един камък и затананика. Тогава дочу стъпки отдолу по пътеката.

Беше привечер, слънцето бе залязло, но задухът още тегнеше и трептеше във въздуха. Над горите, планините и залива цареше покой. Една жена идеше към каменоломната. Беше Виктория. Носеше кошница.

Юханес се изправи, поздрави я и понечи да се отдалечи.

— Не исках да ви безпокоя — каза тя. — Дойдох само да набера малко цветя.

Той не отговори. Не му дойде наум, че в градината си тя има всякакви цветя.

— Взех и кошница, за да ги сложа в нея — продължи Виктория. — Но може би няма да намеря нищо. Трябват ми за гостите, за украса на масата. Поканили сме хора.

— Тук има анемони и теменужки — отговори той. — По-нагоре обикновено расте хмел. Но май още е рано за него.

— По-блед сте отпреди — отбеляза тя. — От две години не съм ви виждала. Чух, че сте били в чужбина. Прочетох книгите ви.

Той пак не отговори. Сети се, че би могъл да й каже: „Довиждане, госпожице!“, и да си тръгне. От мястото, където стоеше, имаше само крачка до най-близкия камък и още една до пътечката, след това можеше спокойно да се оттегли. Но тя се бе изправила съвсем близо до него. Носеше жълта рокля и червена шапка, изглеждаше загадъчна и красива. Шията й беше открита.

— Препречвам ви пътя — промърмори той и пристъпи встрани. Трябваше да се овладее, за да не издаде вълнението си.

Сега те бяха само на крачка един от друг. Тя не му направи път, за да мине, продължаваше да стои на мястото си. Гледаха се в очите. Изведнъж тя се изчерви, притвори клепки и се отмести. На лицето й се появи израз на смущение, макар да се усмихваше.

Той мина покрай Виктория и спря, тъжната й усмивка го порази, душата му се стремеше към нея и й каза първото нещо, което му хрумна.

— Сигурно сте били много пъти в града оттогава? От онзи път, когато… Спомних си къде имаше цветя преди: на хълма при вашия пилон.

Тя се обърна към него и той с учудване забеляза, че лицето й е бледо и издава вълнение.

— Ще дойдете ли у нас? — попита. — Искате ли да дойдете на нашия прием? Ще имаме гости — продължи поруменяла. — Ще дойдат познати от града. Това ще бъде скоро, ще ви кажа точно кога. Какво ще кажете?

Юханес не отговори. Такова общество не беше за него, не принадлежеше към техния кръг.

— Не бива да отказвате. Няма да ви е скучно, обмислила съм всичко, имам изненада за вас.

Мълчание.

— Вече не можете да ме смаете с никакви изненади — рече той.

Тя прехапа устни. Отчаяната усмивка отново пробяга по лицето й.

— Какво искате от мен? — попита беззвучно.

— Нищо не искам от вас, госпожице Виктория. Седях си на един камък и се отдръпнах да ви направя път.

— Цял ден търсих цветя и накрая стигнах тук. Можех да тръгна покрай реката, по друг път, тогава нямаше да дойда тук…

— Мила госпожице, мястото е ваше, а не мое…

— Веднъж ви причиних болка, Юханес, бих искала да поправя стореното. Действително имам изненада, която, вярвам… надявам се, че ще ви зарадва. Не мога да ви кажа повече. Но ви моля този път да дойдете.

— Щом това ще ви достави удоволствие, ще дойда.

— Наистина ли?

— Да, благодаря ви за любезната покана.

Докато се спускаше по горската пътека, той се обърна назад. Тя бе седнала на земята, е кошницата до нея. Юханес не се отправи към дома, а продължи да се разхожда напред-назад по пътеката. Хиляди мисли, напираха в него. Изненада? Тя каза това току-що, гласът й трепереше. Обзема го зашеметяваща радост и тревога, сърцето му бие учестено и той си тръгва окрилен. Случайно ли беше облечена днес в жълто? Беше погледнал ръката й, на която по-рано тя носеше пръстен — сега не го видя.

Измина час. Изпаренията от гората и полето го загръщаха ласкаво, смесваха се с дъха му, проникваха в душата му. Той седна, после се излетна по гръб със скръстени на тила ръце и се заслуша в гласа на кукувицата от другата страна на залива. Въздухът сякаш трептеше от страстна птича песен.

Тогава срещата с нея отново изниква пред очите му. Когато Виктория се изкачваше към него при каменоломната със своята рокля и кървавочервена шапка, тя приличаше на пърхаща пеперуда, която прелита от камък на камък. „Не исках да ви безпокоя“, бе казала с усмивка — устните й бяха алени, лицето — сияйно, в погледа й искряха звезди. На шията й се синееха няколко венички, бе навлязла в двадесетата си година.

Изненада? Какво ли бе намислила? Дали нямаше да му покаже неговите книги, дали нямаше да извади отнякъде тези два-три тома и да го зарадва, че ги е купила всичките и че дори ги е прочела. Ето, моля, малко внимание и утеха! Не пренебрегвайте скромното ми подаяние.

Той поривисто скочи и замря. Виктория се връщаше, кошницата й беше празна.

— Не намерихте ли цветя? — попита разсеяно.

— Отказах се. Изобщо не търсих, само поседях там.

Той каза:

— Чуйте ме сега. Не бива да си въобразявате, че сте ми причинили някакво зло. Няма какво да заглаждате и няма защо да ме утешавате.

— Така ли? — отрони тя смутено и го погледна учудено. — Наистина ли? Вярвах, че тогава… Не бих искала да ми се сърдите за онова, което се случи.

— Не ви се сърдя.

Известно време тя не помръдва замислена. Изведнъж рязко се изправя.

— Толкова по-добре — казва. — Естествено, би трябвало да го зная. Значи не сте се вживели особено. И стига сме говорили за това.

— Съгласен съм. Моите чувства, явно са ви безразлични, както и преди.

— Довиждане — казва тя. — Довиждане, засега.

— Довиждане — отвръща той.

И всеки тръгна по пътя си. Той се спря и се обърна. Ето, тя си отива. Протегна ръце и зашепна нежно: „Не ви се сърдя, не, не се сърдя. Обичам ви все още, обичам ви…“

— Виктория! — извика.

Тя го чу, трепна и се извърна, но продължи да върви.

Изминаха няколко дни. Юханес бе обзет от силно безпокойство, не работеше, не спеше, а прекарваше по цял ден в гората. Изкачваше се на стръмния склон с боровете, където се издигаше пилонът за знамето на Замъка. Сега то се развяваше там наред с друго — от кръглата кула.

Обзе го странно напрежение. В Замъка щяха да дойдат чужди хора, щеше да има празненство. Следобедът бе тих и топъл. Реката сякаш пулсираше по нажежената земя. Едип параход се плъзгаше безшумно към сушата, оставяйки след себе си бели ветрилообразни следи. В този момент четири коли излязоха от двора на Замъка и се устремиха към кея.

Корабът пусна котва, дамите и господата слизаха и заемаха местата си в колите. Тогава от Замъка се разнесоха гърмежи. Двама мъже с ловджийски пушки бяха застанали на кръглата кула, зареждаха ги и стреляха, зареждаха и стреляха. След като бяха дадени двадесет и един салюта, колите влязоха през портата на Замъка и стрелбата секна.

Значи в Замъка се готви празненство. Гостите бяха посрещнати с развети знамена и салюти. В колите се бяха разположили и военни. Може би и Ото, лейтенантът, беше сред тях.

Юханес се спусна от хълма и тръгна към къщи. Един прислужник от Замъка го настигна и спря. Носеше му писмо от госпожица Виктория, която чакала отговор.

Юханес го прочете с разтуптяно сърце. Виктория отново го канеше, обръщаше се към него най-любезно и мило, молеше го да дойде. Само този път, горещо умоляваше тя. Отговорете по пратеника.

Връхлетя го чудна и неочаквана радост, кръвта му нахлу в главата и той отговори на прислужника, че приема с благодарност и веднага ще дойде.

— Заповядайте!

Той подаде на пратеника една едра монета и забърза към къщи, за да се преоблече.

VIII

За пръв път в живота си влизаше през портата на Замъка, по стълбите се отправи нагоре, към втория етаж. Дочу гласове, сърцето му биеше силно, той почука и влезе.

Господарката на Замъка, все още млада жена, го посрещна и поздрави любезно, стисна ръката му. Радвала се, че го вижда, помнела го от времето, когато бил момче. Сега вече е голям мъж… Господарката сякаш искаше да каже още нещо, дълго задържа ръката му, гледайки го изпитателно.

Появи се и господарят, подаде му ръка. Повтори думите на съпругата си — Юханес бил вече голям мъж, и то не само на години. Станал е знаменитост. Много се радвал…

Юханес бе представен на дамите и господата, на камерхера, който се бе накичил с ордените си, на съпругата на камерхера, на един земевладелец от съседното имение, на Ото, лейтенанта. Не видя никъде Виктория.

Мина известно време. Виктория влезе, бледа, някак несигурна. Водеше за ръка едно младо момиче. Те обиколиха залата, поздравиха всички, поговориха с всекиго. Спряха се и при Юханес. Усмихната, Виктория каза:

— А ето и Камила. Не сте ли изненадан? Нали се познавате?

Постоя малко, загледана в тях, после излезе от салона.

За миг Юханес остана объркан и вкаменен на мястото си. Значи това била изненадата. Виктория любезно се бе погрижила да си намери заместница. Ей, вие двамата, чуйте: обичайте се! Навън е пролет, слънцето грее, отворете широко прозорците, та ароматът от градината да влезе вътре, косовете подскачат по върховете на брезите. Защо мълчите! Та засмейте се най-после!

— Да, познаваме се — отговори Камила. — Нали точно тук, край този бряг, вие някога ме извадихте от водата.

Тя беше млада, лъчезарна и весела, носеше тъмнорозова рокля и бе едва на седемнадесет години. Юханес стискаше зъби, смееше се и се шегуваше. Слушайки дружелюбните й думи, той постепенно се оживи, те дълго разговаряха, сърцебиенето му утихна. Тя все още имаше очарователния навик да накланя глава и да се вслушва с очакване, когато той говореше. Познаваше я добре, не би го изненадала с нищо.

Виктория влезе отново, хванала лейтенанта под ръка, приближи се към Юханес и каза:

— Нали познавате Ото, моя годеник? Може би си го спомняте?

Да, спомнят си един за друг. Те разменят думи на вежливост, покланят се един другиму и се разделят. Юханес и Виктория остават сами. Той пита:

— Това ли беше изненадата?

— Да — отговаря тя измъчено и припряно. — Направих най-доброто, което ми бе по силите, не знаех какво друго мога да сторя. Не се цупете, а ми благодарете. Видях, че се зарадвахте.

— Благодаря ви. Зарадвах се.

Разтърси го ужасно отчаяние, лицето му стана смъртнобледо. Ако някога тя го беше наранила, сега бе изкупила вината си, беше го утешила. Той наистина й беше благодарен.

— Виждам, че днес сте сложили пръстена — рече глухо. — Не го сваляйте повече.

Мълчание.

— Няма да го свалям — отговори тя.

Те се гледаха в очите. Устните му трепереха, той кимна към лейтенанта и каза дрезгаво, възгрубо:

— Имате вкус, госпожице Виктория. Хубавец е. Еполетите му отиват.

Тя отвърна съвсем спокойно:

— Не, не е хубав, но е възпитан. Това не е без значение.

— Ах, намек за мен. Благодаря.

Изсмя се високо и добави рязко:

— Пък има и пари в джоба си, те също имат значение.

Виктория бързо се отдалечи.

Той се разхождаше неспокойно напред-назад. Камила му говореше, задаваше му въпроси, но той не чуваше и не отговаряше. Тя каза още нещо, докосна ръката му и напразно повтори въпроса си.

— Ах, той само върви и мисли — провикна се момичето през смях. — Все мисли ли, мисли.

Виктория чу думите й:

— Явно иска да се усамоти, отпрати ме и мен.

Но изведнъж се приближи към него и каза високо:

— Сигурно си мислите как да ми се извините. Не се тревожете. Напротив, аз ви дължа извинение, че толкова късно ви изпратих поканата. Беше много неучтиво от моя страна. До последния момент не се сетих за вас, бях ви забравила. Но се надявам, че ще ми простите, защото трябваше да мисля и за други неща.

Той впери очи в нея, недоумяващ. Дори Камила поглеждаше изненадана ту единия, ту другия. Виктория стоеше пред двамата, пребледняла и надменна, лицето й изразяваше задоволство. Бе си отмъстила.

— Такива са нашите млади кавалери — обърна се тя към Камила. — Не бива да очакваме прекалено много от тях. Ей го там отсреща, седи моят годеник, разговаря за лов на елени, а тук поетът си мисли за нещо свое. Кажете нещо, поете!

Той трепна. Вените на слепоочията му се издуха.

— Добре. Щом ме молите, ще кажа нещо. Добре.

— Е, не си правете чак толкова труд.

Тя понечи да тръгне.

— За да пристъпя към същността на въпроса без заобикалки — започна той бавно и с усмивка, но гласът му трепереше, — ще ви попитам: били ли сте влюбена наскоро, госпожице Виктория?

За няколко секунди настъпи пълна тишина. И тримата чуваха ударите на сърцата си. Камила отговори изплашена:

— Естествено. Та Виктория е влюбена в своя годеник. Те се сгодиха наскоро, не знаете ли?

Вратите на трапезарията се отвориха.

Юханес намери мястото си и застана пред стола. Цялата маса се люлееше пред очите му, той виждаше множеството хора и възприемаше гласовете им като бучене.

— Заповядайте, там е вашето място — каза учтиво господарката. — Време е всички да седнем на масата.

— Извинете! — прозвуча неочаквано гласът на Виктория точно зад него.

Той отстъпи встрани.

Тя взе картичката с неговото име и я постави по към края на масата, седем прибора по-нататък, до стола на един възрастен мъж, някогашен домашен учител в Замъка, за когото се говореше, че пиел. Оттам донесе другата картичка и едва след това седна.

Юханес забеляза всичко това. Смутена, господарката си намери занимание от другата страна на масата и не поглеждаше към него.

Объркан, той се отправи към новоотреденото му място. Предишното бе заето от един приятел на Дитлеф, дошъл от града, млад мъж с брилянтни ръкавели. От лявата му страна седеше Виктория, от дясната — Камила.

Вечерята започна.

Старият домашен учител помнеше Юханес като дете и между тях се завърза разговор. Той разказваше, че на младини също се занимавал с поезия, че все още пазел ръкописите си — Юханес би могъл да ги прочете, ако има желание. Сега бил поканен на щастливото събитие в този дом, за да сподели радостта на семейството по случай годежа на госпожица Виктория. Господарят и господарката му поднесли тази изненада в знак на старото приятелство.

— Не съм чел вашите книги — каза той. — Когато искам да чета, вземам нещо свое. В чекмеджето си имам стихотворения и разкази. Ще бъдат издадени след смъртта ми. Искам все пак хората да научат за мен. Ние, от старото поколение, не бързаме да печатаме всичко написано, както правят младите в днешно време. Наздраве!

Вечерята е в разгара си. Господарят почуква по чашата си и се изправя. Благородно изтънченото му лице потрепва от вълнение, той изглежда много щастлив. Юханес свежда глава. Чашата му е празна, а никой не му долива. Напълва я до ръба и отново се свежда ниско над масата. Ето, и на това му дойде редът!

Речта е дълга и красноречива, посрещната с много възгласи. Годежът е обявен. От всички страни на масата руква поток от благопожелания към дъщерята на господаря и сина на камерхера.

Юханес изпива чашата си до дъно.

Няколко минути по-късно неговата възбуда е преминала, той си е възвърнал спокойствието. Шампанското кипи във вените му. Чува, че камерхерът също държи реч, изпращат я с „браво“ и „ура“, после се чува празничен звънтеж на чаши. Поглежда към Виктория. Тя е бледа и изглежда измъчена, не вдига очи, а Камила му кимва и се усмихва, той също й кимва в отговор.

Домашният учител продължава да бъбри:

— Хубаво е, хубаво е, че двамата ще се съберат. Не ми бе отредено такова щастие. Като студент ми предричаха голямо бъдеще, бях много надарен. Баща ми произхождаше от стар род, имаше голяма къща, беше богат, притежаваше много, много кораби. Дори смея да твърдя, че имах необикновени възможности. Тя също беше млада и от знатно семейство. Отивам при нея и й откривам чувствата си. „Не“ — отговаря ми тя. Можете ли да я разберете? Отказа ми. Направих каквото можах, продължих да работя и приех това като мъж. Тогава настъпи тежка година за баща ми, корабокрушения, дългове, с една дума, фалира. Какво направих тогава? Приех го като мъж. Не след дълго момичето, за което говоря, се появява. Посещава ме в града. Ще попитате, какво искаше от мен? Бях обеднял, получавах нищожна учителска заплата, надеждите ми за бъдещето бяха пропаднали, а поезията зарязах в чекмеджето — и ето, в този момент тя дойде и поиска да се омъжи за мен. Наистина!

Домашният учител погледна Юханес и попита:

— Можете ли да я разберете?

— Но тогава пък вие не пожелахте?

— Можех ли, питам аз? Беден, е една учителска заплата, в лулата — евтин тютюн, и то само в неделя. Как да се оправя? Не можех да й сторя такова зло. Но питам само — можете ли да я разберете?

— Какво стана с нея после?

— Ах, боже мой, вие не отговаряте на въпроса ми. Тя се омъжи за един капитан. След година. За един капитан от артилерията. Наздраве!

Юханес продължи:

— Казват, че някои жени търсят обект за състраданието си. Ако на мъжа му върви, тогава го ненавиждат и смятат, че го превъзхождат. Ако не му върви и е увесил нос, тогава заявяват тържествуващо: твоя съм.

— Но защо тя не се съгласи да стане моя съпруга в доброто старо време? Имах чудесни възможности, бях като малък бог.

— Значи е искала да чака, докато грижите ви сломят. Един господ знае.

— Но аз не бях сломен. Никога не съм бил. Запазих гордостта си и й отказах. Какво се чудите?

Юханес мълчеше.

— Може би сте прав — каза старият учител. — Само господ и ангелите знаят, че сте прав. — Веселостта му неочаквано изчезна и той отново отпи от чашата. — Накрая тя се омъжи за един стар капитан. Грижи се за него, храни го с лъжичка и го държи под чехъл. Капитан от артилерията.

Юханес вдигна очи. Виктория седеше с чаша в ръка и го гледаше втренчено. Бе вдигнала чашата си високо. Тръпки разтърсиха тялото му, той също вдигна своята. Ръката му трепереше.

Тогава тя се обърна към съседа му и се засмя. Произнесла бе името на домашния учител, за него беше вдигнала чаша.

Унижен, Юханес остави своята и дори се усмихна разсеяно. Всички бяха вперили поглед в него.

Старият учител бе трогнат до сълзи от вниманието на ученичката си. Той побърза да пресуши чашата си.

— Върви си старият човек — продължаваше той, — върви си и скита по земята самотен и неизвестен. Такава ми е съдбата. Никой не знае какво представлявам, но никой не ме е чул да се оплаквам. Виждали сте гургулици, нали? Гургулиците, тези едри тъжни птици, първо размътват бистрата изворна вода и чак след това пият от нея.

— Не знаех това.

— Не знаете, ала е тъй. Същото правя и аз. Не се ожених за тази, за която мечтаех, и въпреки това животът ми не е беден откъм радости. Но аз ги помрачавам. Постоянно ги помрачавам. Ето защо разочарованието не може да ме победи. Там виждате Виктория. Сега пи за мое здраве. Бях неин учител. Сега тя ще се омъжи и това ме радва. Възприемам го като лично щастие, сякаш е моя дъщеря. Един ден може би ще уча децата й. Все пак в живота има радости. Но вашите думи за състраданието, жената и увесения нос… — колкото повече размишлявам, толкова повече се убеждавам, че сте прав. Един господ знае… Извинете ме за момент.

Той стана, взе чашата си и се отправи към Виктория. Леко се клатушкаше и вървеше силно приведен.

Държаха се много слова, лейтенантът също произнесе реч, после собственикът на съседното имение вдигна тост за стопанката на дома. Неочаквано се изправи младежът с брилянтните ръкавели и произнесе името на Юханес. Той помоли за разрешение да поздрави младия поет от името на неговото поколение. Думите му изразяваха сърдечната благодарност на връстниците, бяха изпълнени с признание и възхищение.

Юханес не вярваше на ушите си. Той пошушна на учителя:

— За мен ли говорят?

Учителят отвърна:

— Да. Той ме изпревари. Самият аз щях да го сторя. Виктория ме помоли за това днес следобед.

— Кой ви помоли, казвате?

Учителят го погледна втренчено.

— Никой — отвърна.

Докато оня младеж говореше, всички бяха вперили очи в Юханес, дори господарят му кимна, а госпожа камерхершата си сложи лорнета, за да го види по-добре. Когато словото свърши, сътрапезниците вдигнаха чаши.

— Отговорете му — посъветва го учителят. — Той вдигна тост за вас, макар че това по би подобавало на някой по-възрастен. Впрочем аз изобщо не съм съгласен с него. Не съм съгласен.

Юханес погледна към Виктория. Значи тя бе накарала господина с брилянтните копчета на ръкавелите да вдигне тоста. Защо? Първо се беше обърнала към друг, още през деня си бе наумила това. Защо? Сега седеше, свела очи, а лицето й не изразяваше нищо.

Очите му се замъглиха от силно и дълбоко вълнение. Искаше му се да се хвърли в нозете й, да й благодари, да й благодари безкрайно. Ще направи това по-късно, след вечерята.

Камила разговаряше оживено с гостите и отляво, и отдясно, цялото й лице сияеше. Тя беше доволна, нейните седемнадесет години й бяха донесли само радости. Кимна повторно на Юханес и му направи знак да стане.

Той се изправи.

Говори кратко, гласът му звучеше дълбоко и развълнувано: на това семейно тържество, където се отбелязва едно радостно събитие, почетоха дори него, един съвсем страничен й чужд човек. Би искал да благодари първо на автора на това любезно хрумване, а също и на този, който каза за него толкова ласкави думи. Но не би пропуснал да изтъкне и добрата воля на всички присъствуващи, изслушали хвалебствията за един чужд на семейството човек. Всъщност единствената причина за присъствието му тук е фактът, че е син на съседа на господаря.

— Да — извика неочаквано Виктория с пламнал поглед.

Всички извърнаха глави, бузите й горяха, а гърдите й се повдигаха развълнувано. Юханес замълча. Настъпи тягостна тишина.

— Виктория! — възкликна удивено господарят.

— Продължавайте! — провикна се тя отново. — Да; това е единствената причина, но говорете по-нататък!

После бързо примигна, усмихна се безпомощно и поклати глава. Обърна се към баща си и каза:

— Исках да го предизвикам. Самият той предизвиква. Няма да го прекъсвам повече…

Юханес чу обяснението й и намери изход от положението. Сърцето му силно биеше. Той забеляза, че господарката наблюдава Виктория с насълзени очи, в които се четеше безкрайна жалост.

Да, поувлякъл се, призна той. Госпожица Виктория има право. Тя беше толкова любезна да му напомни, че е не само син на съседа, но и другар в детските игри на децата от Замъка и на това обстоятелство се дължи присъствието му тук. Той й е благодарен, така е. Тук е неговият дом, горите на Замъка са били неговият свят, а отвъд тях се е синеела приказна, непозната земя. През всичките тези години често е получавал покана за излет или игра от Дитлеф и Виктория — това са били големите преживявания в детството му. По-късно си е спомнял за тях и се чувствува длъжен да признае, че тези часове са имали голямо значение за него, значение, което никой не подозира. Когато пише, спомените от онова време го вдъхновяват и подтикват да твори. Творчеството му е отражение на щастието, отредено му в детството от неговите приятелчета. Затова те също имат голям дял в творбите му. Към традиционните пожелания по случай годежа сега той искал да добави и личната си благодарност към брата и сестрата от Замъка за хубавите години на детството им, когато нито времето, нито вещите са ги разделяли, за ведрия и кратък летен ден.

Това беше неговият тост или по-скоро опит за тост. Не беше забавен, но и не съвсем лош. Гостите отпиха от чашите си и продължиха да ядат, разговорите се възобновиха. Дитлеф процеди сухо на майка си:

— Никога не съм подозирал, че всъщност аз съм писал книгите му. Какво ще кажеш?

Но господарката не се засмя. Тя вдигна чаша заедно с децата си и рече:

— Трябва да му благодарите, трябва. Разбирам го, той беше много самотно дете… Какво правиш, Виктория?

— Искам да изпратя прислужницата при него с това люляково клонче в знак на благодарност. Не бива ли?

— Не — отсече лейтенантът.

След вечерята гостите се пръснаха из стаите, по терасата и дори в градината. Юханес слезе на първия етаж и отиде в зимната градина. Там вече имаше двама души, които пушеха: собственикът на съседното имение и още един, който говореше шепнешком за финансовите дела на владетеля на Замъка. Имотът бил занемарен, земите — буренясали, оградата порутена, горите изсечени. Според неговите думи щяло да му бъде трудно дори да плати изненадващо високата застраховка на цялото имущество, движимо и недвижимо.

— На колко възлиза застраховката?

Собственикът на съседното имение назова внушителна цифра.

— Впрочем в Замъка никога не са пестели парите, винаги са харчили нашироко. Колко ли струва само една такава вечеря? А инак средствата им намаляват, опразни се дори ковчежето за бижута на госпожата, ето защо парите на зетя трябва да възстановят предишното великолепие.

— Богат ли е?

— О, безмерно.

Юханес стана и излезе в градината. Люляците цъфтяха, ароматът на перуника, жасмин и момина сълза го зашемети. Потърси си кътче край оградата и се отпусна на един камък. Голям храст го прикриваше от чужди погледи. Бе изтощен от вълнение и унижение, съзнанието му бе помрачено. Мислеше да стане и да си иде у дома, но продължаваше да седи вяло и безволево. Внезапно откъм посипаната с пясък алея дочу неясен говор, някой идваше, той позна гласа на Виктория. Юханес притаи дъх и изчака, сред зеленината проблесна униформата на лейтенанта. Годениците се разхождаха усамотено.

— Според мен тук има нещо странно. Ти слушаш приказките му, вълнуваш се и викаш. Какво всъщност означава това?

Тя спира и застава пред него.

— Искаш ли да знаеш? — пита.

— Да.

Виктория мълчи.

— Все ми е едно, ако това не означава нищо — продължава той. — Не е необходимо да ми казваш.

Тя сякаш рухва.

— Не, наистина не означава нищо — отговаря.

Продължават да се разхождат. Лейтенантът нервно помръдва еполети и казва високо:

— Той би трябвало да внимава. Иначе някоя офицерска ръка току му издърпала ушите.

Тръгнаха към беседката.

Юханес поседя още на камъка, все тъй потиснат и измъчен. Всичко започна да му става безразлично. Лейтенантът подозираше нещо и искаше обяснение от годеницата си. Тя каза каквото трябваше, успокои сърцето на офицера и продължи да върви редом с него. Косовете се заливаха от песни в клонака над главите им. Добре. Бог да им даде дълъг живот… На вечерята бе вдигнал тост за нея, а душата му ридаеше. Големи усилия му струваше да изглади впечатлението от нейното нетактично избухване, а тя дори не му благодари за това. Вдигна чаша и отпи от нея. Наздраве, виж колко изящно отпивам… Погледнете отстрани една жена, когато пие. Нека да е от порцеланова чаша, от стъклена или от каквато и да е, но я погледнете отстрани. Вижте как се превзема. Свива устни и едва близва от питието, изпадайки в ужас, ако в това време се взрете в ръката й. Изобщо не поглеждайте ръката на една жена. Тя не може да го понесе. Капитулира. Веднага я притиска към себе си, като позира все повече и повече и всичко това, за да прикрие някоя бръчка, някое криво пръстче или недотам добре оформен нокът. Накрая не издържа и пита раздразнено: „Какво толкова гледате?“ Някога тя го беше целунала, тогава, през онова лято. Много вода изтече оттогава, дали изобщо се бе случило. Не седяха ли на една пейка? Дълго разговаряха и когато си тръгваха, той дори докосна ръката й. Пред вратата тя го целуна. „Обичам ви!“ — каза… А сега мина покрай него е друг, с годеника си — може би още седяха в беседката. Лейтенантът се закани, че ще му издърпа ушите. Много добре го чу, нямаше грешка, но не стана от камъка, не пристъпи напред. Някоя офицерска ръка, бе казал онзи. Хубаво, не е ли все едно…

Той се надигна и пое към беседката. Там нямаше никой. Горе на терасата зърна Камила, която го викаше: „Елате, в зимната градина сервират кафе.“ Той се отправи към нея. Годениците бяха там. Имаше и други хора. Взе чашка кафе, отдръпна се настрана и седна.

Камила го заговори. Лицето й сияеше, гледаше го с широко отворени очи. Той не можа да устои, постепенно се разприказва, отвръщаше на въпросите й и се смееше. Къде се беше губил? В градината ли? Не мъже да бъде, тя го била търсила там, но напразно. Той изобщо не е бил в градината.

— Беше ли в градината, Виктория? — пита тя.

Виктория отговаря:

— Не го видях.

Лейтенантът я смерва недоволно и за да спести на годеницата си разговора, казва ненужно високо към собственика на съседното имение:

— Нали искахте да ме поканите на лов за горски бекаси?

— Да — отговаря другият. — Винаги сте добре дошли.

Лейтенантът поглежда Виктория. Тя седи мълчаливо както преди, дори не се опитва да го разубеди да не ходи на лов там. Лицето му помръква и той нервно поглажда брадичка.

После Камила отново задава някакъв въпрос на Виктория.

Лейтенантът рязко се изправя и казва на събеседника си:

— Добре, тогава ще тръгна с вас още тази вечер.

С тези думи напуска стаята.

Собственикът на съседното имение и някои други го последват.

Настава кратка пауза.

Неочаквано вратата се отваря, лейтенантът влиза. Той е в състояние на силна възбуда.

— Забрави ли нещо? — пита Виктория и се надига.

Лейтенантът прави няколко странни, нервни крачки около вратата, сякаш не може да стои спокойно, отива при Юханес и уж мимоходом, без да иска, го удря по лицето. После със същите нервни, скокливи стъпки се връща до вратата.

— Внимавайте, човече, насмалко да ми извадите окото — каза Юханес и се засмя хрипливо.

— Грешите — отвърна лейтенантът. — Ударих ви плесница. Разбирате ли? Разбирате ли?

Юханес взе носната си кърпа, избърса окото си и рече:

— Не говорите сериозно. Знаете, че с една ръка мога да ви препъна одве и да ви напъхам в джоба си.

И с тези думи се изправи.

Тогава лейтенантът отвори вратата и побърза да излезе.

— Сериозно говоря! — изкрещя оттам той. — Сериозно говоря, селяндур такъв!

После тръшна вратата.

Юханес отново седна.

Виктория бе застанала насред стаята. Смъртнобледа, тя гледаше към него.

— Удари ли ви? — попита Камила стъписана.

— Без да иска. Улучи ме в окото. Вижте!

— Боже мой, та то е червено, има кръв. Не го търкайте, ще го промия. Носната ви кърпа е много груба, приберете я. Ще взема своята. Нечувано. Точно в окото!

Без да продума, Виктория също му подаде кърпичка. После съвсем бавно отиде до стъклената врата, където се спря, обърнала гръб към стаята и загледана навън. После накъса кърпичката си на лентички и подир няколко минути отвори вратата и безмълвно напусна салона.

IX

Весела и безгрижна, Камила пристигна във воденицата. Беше сама. Влезе в малката стая, без да почука, и каза, усмихвайки се:

— Извинете, че не почуках. Тук реката вдига такъв шум, просто нямаше смисъл. — Тя се огледа наоколо и възкликна възторжено: — Ах, колко е хубаво тук! Чудесно! Къде е Юханес? Аз съм негова позната. Как е окото му?

Предложиха й стол и тя седна.

Извикаха Юханес. Окото му беше посиняло, имаше кръвоизлив.

— Сама реших да дойда тук — рече Камила. — Искаше ми се да ви посетя. Не трябва да прекъсвате още студените компреси.

— Вече не са нужни — отговори той. — Да ви благослови бог за вашата доброта, но защо сте дошли? Искате да разгледате воденицата? Благодаря ви за вниманието. — Повика майка си и я представи: — Това е мама.

Отидоха при воденицата. Старият баща на Юханес свали шапка, поклони се и нещо промълви. Камила не го чу, но се усмихна и каза напосоки:

— Благодаря, благодаря. Много ми се искаше да видя воденицата.

Шумът я плашеше, тя държеше Юханес за ръка и гледаше с широко отворени очи двамата мъже, наострила слух. Сякаш бе глуха. Множеството колела и приспособления на воденицата я учудваха, тя се смееше, дърпаше ръката на Юханес и сочеше на всички страни. Спряха воденицата и после пак я пуснаха, за да види как става това.

Доста време след като бяха излезли оттам, Камила продължаваше да говори високо, сякаш грохотът още я оглушаваше.

Юханес я изпрати до Замъка.

— Наистина недоумявам как той дръзна да ви удари по окото? — бъбреше тя. — А след това веднага избяга и замина на лов със собственика на съседното имение. Постъпката му беше отвратителна. Виктория не спа цяла нощ.

— Ще си отспи през деня — отвърна той. — Кога смятате да се връщате у дома?

— Утре. А вие кога ще дойдете в града?

— Наесен. Мога ли да ви видя днес следобед?

Тя възкликна:

— Да, съгласна съм! Разказвали сте ми, че тук си имате една пещера. Трябва да ми я покажете.

— Ще дойда да ви взема — рече той.

На път за вкъщи дълго седя умислен на един камък. Беше щастлив, усети, че душата му се стопля.

Следобед отиде в Замъка, но не влезе вътре, само почука на вратата и помоли да извикат Камила. Докато чакаше, на втория етаж на един от прозорците се мярна Виктория. Тя впери за миг поглед в него и изчезна.

Камила дойде, той я заведе при каменоломната и в пещерата. Младото момиче изглеждаше спокойно и радостно, действуваше му ободряващо. Ведрите, весели думи, които сипеше безспир, пърхаха във въздуха и звучаха като благословии. Днес добрите духове бдяха над него…

— Спомням си, Камила, че веднъж ми подарихте един кинжал. Ножницата му беше от сребро. Оставих го в едно сандъче заедно с други неща, които не употребявах.

— Сигурно не ви е бил нужен, но какво от това?

— А после го загубих.

— Жалко. Но може би ще намеря друг за вас. Ще се постарая.

Тръгнаха обратно.

— А помните ли медальона, който някога също ми подарихте? Беше масивен и тежък. На медальона бяхте гравирали няколко мили думи.

— Разбира се, че го помня.

— Миналата година, в чужбина, подарих този медальон, Камила.

— Така ли? Подарихте по! Защо?

— Дадох го за спомен на един млад приятел, русин. Той падна на колене и ми благодари.

— Толкова много ли се зарадва? Сигурна съм, че ужасно се е зарадвал, щом е паднал на колене! Ще получите друг медальон, който ще е само за вас.

Бяха излезли на пътя между воденицата и Замъка.

Юханес спря и каза:

— Тук, край този храст, веднъж ми се случи нещо. Една вечер се разхождах, както често правех в самотата си, беше лято, въздухът бе кристален. Излегнал се бях зад храста и размишлявах. Дочух как двама души тихо се приближават по пътеката. Дамата опря. Мъжът с нея я попита: „Защо спирате?“ Но тъй като тя не му отговори, попита отново: „Случило ли се е нещо?“ — „Не — отвърна тя. — Но не бива да ме гледате така.“ — „Нищо лошо не съм сторил, само ви погледнах.“ — „Да — отговори тя, — знам, че ме обичате, но баща ми няма да даде съгласието си, разбирате ли? Невъзможно е.“ Той отрони: „Имате право, сигурно е невъзможно.“ Тогава тя рече: „Толкова силни са ръцете ви. И какви здрави китки имат!“ И сложи ръка върху неговата.

Мълчание.

— Какво стана после? — попита Камила.

— Не зная — отвърна Юханес. — Защо ли спомена за китките му?

— Навярно са били красиви. Особено ако е носел бяла риза… О, сега разбирам. Може би и тя го е обичала.

— Камила — поде той, — ако много ви обичам и съм готов да почакам някоя и друга година, само питам… С една дума, аз не съм достоен за вас, но мислите ли, че някой ден ще се съгласите да станете моя жена, ако ви помоля за това подир една или две години?

Мълчание.

Изведнъж Камила се обля в гъста руменина, явно смутена. Сплита ръце и притиска длани една в друга. Той я обгръща през раменете и пита:

— Вярвате ли, че това е възможно? Искате ли?

— Да — отвръща тя и пада в обятията му.

На следващия ден той я изпровожда до кея. Изпълнен с благодарност и радост целува малките й, по детски невинни ръце.

Виктория не е с тях.

— Защо никой друг не те изпраща?

Камила разказва с ужас, че всички в Замъка са потънали в безмерна скръб. Сутринта дошла телеграма. Владетелят на Замъка пребледнял като смъртник, старият камерхер и госпожа камерхершата се разридали от мъка — снощи, по време на лов, загинал Ото.

Юханес сграбчи Камила за ръката.

— Загинал? Лейтенантът?

— Да. Ще пренесат тялото му тук. Какъв ужас!

Всеки потъна в собствените си мисли. Едва хората на кея, параходът, командите на матросите ги върнаха към действителността. Камила му подаде плахо ръка, той я целуна и рече:

— Не, не съм достоен за теб, Камила, в никакъв случай. Ще направя обаче всичко, за да бъдеш щастлива, ако станеш моя жена.

— Искам да бъда твоя. Винаги съм го желала, винаги.

— Ще дойда след няколко дни — каза той.

— Подир една седмица пак ще те видя.

Тя беше вече на парахода. Той й махаше, продължи да й маха, докато се загуби от погледа му. Когато се обърна, за да си тръгне към къщи, Виктория стоеше зад него. Тя също махаше с носната си кърпичка и се сбогуваше с Камила.

— Закъснях малко — каза.

Той мълчеше. Всъщност какви думи би трябвало да чуе от него? Да я утеши заради загубата, да й честити, да й стисне ръката? Гласът й беше безизразен, а на лицето й се четеше смут, силните емоции, бяха сложили отпечатъка си върху него.

Кеят опустяваше.

— Окото ви е все още зачервено — каза тя и бързо се отдалечи на няколко крачки от него. После се обърна и го погледна.

Той не помръдваше от мястото си.

Тогава Виктория рязко се обърна и пристъпи към него.

— Ото е мъртъв — произнесе тя сухо, с пламнал поглед. — Не казвате нищо, много сте самоуверен. Той беше хиляди, хиляди пъти по-добър от вас, чувате ли? Знаете ли как е загинал? Бил е застрелян, главата му се пръснала на парчета, малката му глупава глава. Той беше хиляди, хиляди…

Тя избухна в плач и сломена, побърза да се отправи към дома.

Късно вечерта някой почука на вратата на воденичаря. Юханес отвори и надзърна навън. На прага стоеше Виктория, която му даде знак. Последва я. Тя здраво хвана ръката му и го задърпа нагоре по пътя. Нейната длан бе леденостудена.

— Седнете — рече той. — Седнете и се отпуснете. Много сте напрегната.

Седнаха.

Тя промълви:

— Какво ли си мислите за мен, след като дори за миг не ви оставям на мира!

— Много сте нещастна — отговори той. — Сега ме послушайте и се успокойте, Виктория. Мога ли да ви помогна с нещо?

— За бога, трябва да ми простите за думите, които изрекох днес. Да, много съм нещастна, и то от години. Казах ви, че той беше хиляди, хиляди пъти по-добър от вас, но това не е вярно, простете ми! Той е мъртъв и беше мой годеник, това е всичко. Мислите ли, че дадох доброволно съгласието си? Юханес, ето вижте. Това е моят годежен пръстен. Получих го много, много отдавна, а сега ще го хвърля.

И тя наистина хвърли пръстена в храсталака наоколо. Двамата чуха как се изтърколи.

— Баща ми искаше този годеж. Беден е, вече съвсем разорен, а един ден Ото щеше да наследи много пари. „Трябва да се подчиниш“, каза баща ми. „Не искам“, отговорих. „Помисли за родителите си — настоя той, — помисли за Замъка, за нашето име, за моята чест.“ — „Добре тогава — отговорих аз, — но почакайте три години.“ Баща ми благодари и зачака. Ото чакаше, всички чакаха, а пръстенът получих още тогава. Измина много време и разбрах, че е безполезно. Защо да чакаме? „Доведи избраника“, рекох на баща ми. „Бог да те благослови“, каза той и отново ми благодари, че давам съгласието си. Тогава пристигна Ото. Не отидох да го посрещна на кея, стоях на прозореца и го видях, че пристига с кола. Тогава изтичах при майка си, коленичих пред нея. „Какво ти е, дете мое?“, попита ме тя. „Не мога — отговорих аз, — не мога да се омъжа за него, той дойде, долу е. Застраховайте ме, а после ще се хвърля в залива или във водопада, така ще е по-добре за мен.“ Мама пребледнява като мъртва и плаче. После идва баща ми. „Хайде, мила Виктория, трябва да слезеш и да го посрещнеш“, казва той. „Не мога, не мога“, отговарям аз и го умолявам да бъде милостив и да ме застрахова. Баща ми мълчи, сяда на един стол, замисля се, целият разтреперан. Като виждам това, заявявам: „Добре, ще се омъжа за него.“

Виктория млъкна. Тя трепереше. Юханес взе и другата й ръка, за да я стопли.

— Благодаря — каза тя. — Юханес, бъдете така добър и здраво дръжте ръцете ми! Моля ви! Боже, колко сте топъл! Толкова съм ви благодарна! Простете ми думите, които изрекох на кея.

— Те отдавна са забравени. Искате ли да ви донеса един шал?

— Не, благодаря. Не усещам, че треперя, защото главата ми гори. Юханес, би трябвало да ви се извиня за толкова много…

— Не, не, не го правете. Така, сега сте по-добре. Седете спокойно.

— Вие вдигнахте тост за мен. В моя чест. Не осъзнавах какво става от момента, когато се изправихте, до момента, в който свършихте. Чувах само вашия глас. За мен той беше като музика, очароваше ме и това ме караше да страдам. Баща ми ме попита защо съм извикала и защо съм ви прекъснала. Той бе недоволен, наистина. Ала мама не ме попита, тя разбра. Бях й признала всичко отдавна, а преди две години, когато си дойдох от града, пак й го повторих. То беше, след като ви срещнах на улицата.

— Да не говорим повече за това.

— Съгласна съм, само ми простете, чувате, ли, имайте милост към мен! Боже, какво да правя? Баща ми не може да си намери място, случилото се е ужасно за него. Утре е неделя. Нареди цялата прислуга да има свободен ден, единственото разпореждане за днес. Лицето му е посивяло, той мълчи, тъй дълбоко преживява смъртта на зет си. Казах на мама, че ще дойда при вас. „Утре трябва да придружим камерхера и съпругата му до града“, предупреди ме тя. „Отивам при Юханес“, повторих. „Баща ти не може да осигури пари за път на трима ни, той самият ще остане тук“, добави тя, опитвайки се да смени темата. Тръгнах към вратата. Мама ме погледна. „Отивам при него“, казах за последен път. Мама ме изпрати, целуна ме и рече: „Бог да ви благослови!“

Юханес пусна ръцете й и каза:

— Така, сега вече са топли.

— Благодаря, сега се стоплих. „Бог да ви благослови“, каза тя. Бях й признала всичко, тя знаеше през цялото време. „Мило дете, кого от двамата обичаш?“, бе попитала тя. „И още питаш? — отвърнах аз. — Обичам Юханес, през целия си живот съм обичала само него, само него…“

Той неспокойно трепна.

— Късно е. Няма ли да се тревожат вкъщи за вас?

— Не — отвърна тя. — Те знаят, че ви обичам, Юханес. И вие виждате, че е така. Толкова съм мечтала за вас през тези години. Тръгвах по пътя и си мислех: ще повървя по пътеката през гората, защото и той правеше така. И поемах по нея. Когато научих, че сте се завърнали, облякох светложълта рокля, бях се поболяла от напрежение и копнеж, не ме свърташе у дома. „Ти сияеш днес!“, възхити се мама. През цялото време си казвах: той си е дошъл! Той е прекрасен и се е върнал! На следващия ден не издържах, отново облякох жълтата рокля и отидох в каменоломната, за да ви срещна. Спомняте ли си? Срещнах ви, но не берях цветя, както ви казах, не заради това бях дошла. Вие вече не се радвахте, че ме виждате, ала все пак съм благодарна, че ви срещнах. Бяха минали три години. Когато дойдох в каменоломната, вие държахте клонче, седяхте и го размахвахте. Като си тръгнахте, вдигнах клончето, скрих го и го занесох у дома…

— Виктория — прекъсна я той с треперещ глас, — не бива да ми говорите вече такива неща.

— Защо? — отвърна тя уплашено и сграбчи ръката му. — Защо не бива? Може би ви е неприятно?

Тя нервно потупа ръката му.

— Разбирам, че не мога да очаквам това от вас. Толкова болка съм ви причинила. Мислите ли, че след време ще можете да ми простите?

— О, аз отдавна съм ви простил! Всичко. Но не това е причината.

— Тогава какво?

Мълчание.

— Сгоден съм — отвърна той.

X

На следващия ден, в неделя, господарят на Замъка лично отиде при воденичаря и го помоли да дойде към обяд и да закара тялото на лейтенанта на парахода. Отначало воденичарят не разбра нищо, само го гледаше втренчено. Господарят обаче обясни, че е освободил прислугата, всички са отишли на църква и в дома му сега няма никой.

Личеше си, че е прекарал безсънна нощ, приличаше на мъртвец и беше небръснат. При все това обаче размахваше бастуна по обичайния си начин и пристъпваше изправен.

Воденичарят се стегна в най-хубавите си дрехи и тръгна към Замъка. След като запрегна конете, самият господар му помогна да положат тялото в колата. Всичко бе извършено тихо, почти потайно, никой друг не присъствуваше.

Воденичарят подкара колата към кея. Следваха го камерхерът и съпругата му, господарката и Виктория. Всички вървяха пеша. Господарят остана на стълбата и им махна няколко пъти за сбогом. Вятърът рошеше посивялата му коса.

Тялото бе пренесено на борда, след него се качиха и придружаващите. От парахода господарката извика на воденичаря да предаде поздрав на съпруга й, Виктория помоли за същото.

Най-сетне параходът отплава. Воденичарят дълго гледа подире му. Духаше силен вятър, морето беше развълнувано. Едва след четвърт час го изгуби от очи и подкара колата към Замъка.

Остави конете в обора и понечи да влезе при господаря, за да предаде поздравите. Вратата на кухнята се оказа заключена. Той обиколи къщата и се опита да мине през главния вход. Вратата там също беше залостена. „Пладне е, господарят сигурно спи“, помисли си той. Но тъй като беше човек, който си държи на думата, и искаше непременно да изпълни обещанието си, той слезе в помещението на мъжката прислуга, за да потърси там някого, на когото да предаде поздравите. И там нямаше никой. Излезе, повъртя се и надникна в стаята на прислужничките. И там — никой. В дома и наоколо не се мяркаше жива душа.

Тъкмо се канеше да си тръгне, когато в избата на Замъка проблесна светлина. Той опря. През решетките на малките прозорчета видя мъж, понесъл в едната си ръка свещ, а в другата — стол, тапициран в червена коприна. Това беше господарят, избръснат, облечен във фрак, сякаш отиваше на тържество. „Бих могъл да почукам на прозореца и да предам поздравите“, помисли си воденичарят, но се въздържа.

Господарят се озърна, освети наоколо със свещта и отново се огледа. Измъкна един чувал, в който, изглежда, имаше сено или слама, и го тури до входната врата. После от една кана изля върху чувала някаква течност. Натрупа до вратата сандъци, слама и захвърлена поставка за цветя, които също обля е течността от каната. Воденичарят забеляза, че при това той внимаваше да не изцапа нито пръстите, нито дрехите си. После взе угарката от свещта и я постави върху чувала, внимателно ограждайки я със слама. Накрая седна на стола.

Воденичарят гледаше изумен тези приготовления, очите му сякаш бяха приковани в прозорчето на избата и зловещо предчувствие се прокрадна в душата му. Господарят се бе отпуснал спокойно на стола, загледан в догарящата свещ, чието пламъче пълзеше все по-надолу. Бе скръстил ръце. Воденичарят видя как отмахва някаква прашинка от черния ръкав на фрака си и отново скръства ръце.

Тогава старецът навън надава ужасен вик.

Господарят на Замъка обръща глава и поглежда през прозорчето. Скача от стола, застава до решетката и впива поглед през нея. В очите му се чете дълбоко страдание. Устата му е изкривена, с безмълвна заплаха той вдига юмруци към прозорчето, после размахва само едната ръка и отстъпва гърбом навътре. Блъсва се в стола и парчето свещ пада. В същия миг лумва огромен пламък.

Воденичарят надава вик и побягва. Той обикаля имението, обезумял от страх, без да знае какво да направи. Втурва се пак към прозорчето на избата, счупва стъклото, вика, после се навежда, сграбчва желязната решетка, разклаща я и я изкъртва.

Тогава откъм избата дочува глас, по-скоро стон сякаш от оня свят, чува го на два пъти и смазан от ужас, старецът се отдръпва от прозорчето и хуква с все сили към дома, без да посмее да се обърне назад.

Когато минути по-късно отново пристигна в имението, сега с Юханес, целият Замък, голямата, стара дървена къща, бе обгърнат от огнени езици. Откъм кея дотичаха още няколко души, но и те не бяха в състояние да направят каквото и да било. Всичко стана на пепел.

Ала воденичарят мълчеше като гроб.

XI

Попитайте някого какво представлява любовта и той ще ви отговори, че това е само вятър, който прошумолява в розовите храсти и после утихва. Често обаче любовта е печат, неизгладим за цял живот, чак до смъртта на човека. Бог я е сътворил разнолика, наблюдавал я е и вечно жива, и ефимерна.

Две майки вървят заедно по пътя и разговарят. Едната е весела и носи светлосиня дреха — любимият й се е завърнал от дълго пътуване. Другата е в траур. Имала е три дъщери, двете чернооки, третата руса и русата е умряла. Оттогава са изминали десет години, цели десет години, а майката все още не сваля траура.

— Какъв прекрасен ден! — ликува жената в светлосиньо и плесва с ръце. — Топлината ме опиянява, любовта ме опиянява, аз съм щастлива. Иска ми се да се съблека тук, на пътя, да протегна ръце към слънцето и да се подложа на неговите целувки.

Ала жената в черно е умълчана, не се усмихва и не й отговаря.

— Още ли тъгуваш за своето малко момиче? — наивно пита първата. — Не минаха ли вече десет години, откак то почина?

Другата отговаря:

— Да. Сега щеше да е на петнадесет.

Тогава жената в светлосиньо се опитва да я утеши:

— Та нали имаш и живи дъщери, още две са ти останали.

Тъгуващата ридае:

— Да. Ала те не излъчват светлина. Тази, която умря, беше сияйна.

Двете майки се разделят и всяка тръгва по пътя си, всяка със своята любов…

Но и всяка от двете чернооки дъщери имаше своя любов. Те обичаха един и същ мъж.

Той дойде при по-голямата и каза:

— Искам да ви помоля за съвет, защото обичам сестра ви. Вчера й измених. Изненада ме, когато целувах слугинята ви в коридора. Тя извика, по-скоро простена и отмина. Какво да правя сега? Обичам сестра ви, моля ви, говорете с нея и ми помогнете!

По-голямата сестра пребледня, сложи ръка на сърцето си, но се усмихна, сякаш искаше да го благослови, и отговори:

— Ще ви помогна.

На следващия ден той отиде при по-младата, коленичи пред нея и й призна любовта си.

Тя го смери отвисоко и отвърна:

— Молите ме за милост, но за съжаление не мога да отделя повече от десет крони за вас, ако това имате предвид. Идете при сестра ми, тя има повече.

С тези думи девойката излезе, вдигнала надменно глава.

Ала щом се прибра в стаята си, тя се хвърли на пода и закърши ръце от любов.

Зима е и улиците са обгърнати в студ, мъгла, прах и вятър. Юханес е отново в града, в някогашната си стая, където чува как клоните на тополите се блъскат в дървената стена; от този прозорец неведнъж е поздравявал настъпващия ден. Сега слънцето не се вижда.

През цялото това време работата го отвличаше, изписаните листове хартия постепенно се трупаха и така зимата минаваше неусетно. Какви ли не истории раждаше въображението му — безкрайна нощ, озарена от ярки слънчеви лъчи.

Но дните бяха различни, хубавите се редуваха с лоши и понякога, когато беше погълнат от работата си, една мисъл, нечии очи, изречена някога дума можеше да изплува в неговата памет и начаса да развали настроението му. Тогава той ставаше и започваше да се разхожда напред-назад в стаята си. Често правеше това, дори подът се беше протрил, беше се оформила пътека, която с всеки изминал ден ставаше все по-светла…

„Тъй като днес не мога да работя, да мисля, да се успокоя, сядам за малко, за да опиша какво преживях една нощ. Драги читателю, днешният ден е за мен непоносимо тежък. Вали сняг, жива душа не се мярка навън, всичко изглежда тъжно, а в душата ми се е въдворила ужасна пустота. Разходих се по улицата, сега седя от часове в стаята си и се насилвам да направя равносметка на своя живот. Вече е следобед, а ми е все така тежко. Аз, дето трябва да горя, сега съм студен и блед като угаснал ден. Драги читателю, ето, в такова душевно състояние трябва да се опитам да опиша една светла и вълнуваща нощ. Работата ми вдъхва спокойствие и изминат ли няколко часа, може би отново ще изпитвам радост…“

На вратата се чука и при него влиза Камила. Сейер, с която е тайно сгоден. Той оставя перото настрана и става. Усмихнати, те се поздравяват.

— Не ме питаш за бала — укорява го тя веднага и се отпуска на един стол. — Не пропуснах нито танц. Балът продължи до три часа. Танцувах с Ричмонд.

— Хиляди благодарности, че дойде, Камила. Аз съм ужасно тъжен, а ти — весела. Това ще ми помогне. А как беше облечена на бала?

— В червено, естествено. Ах, не помня, но сигурно много съм се смяла и приказвала! Чудно беше. Да, бях в червена роля без ръкави. Ричмонд работи в легацията в Лондон.

— Така ли?

— Родителите му са англичани, но той е роден тук. Какво е станало с очите ти! Зачервени са. Плакал ли си?

— Не — отвръща той и се смее, — но се бях вторачил в своите приказки, а в тях има толкова много слънце. Камила, ако наистина си добро момиче, недей да късаш този лист хартия.

— О, боже, бях се замислила, Юханес! Извинявай.

— Няма нищо. Това са само бележки. И така, имаше ли роза в косите си?

— Да. Червена, почти черна. Знаеш ли какво, Юханес, бихме могли да заминем на сватбено пътешествие в Лондон. Не е толкова страшно, както разправят. Мъглата изобщо не била толкова ужасна.

— Откъде знаеш?

— Ричмонд ми го каза снощи, а нали живее там. Познаваш ли го впрочем?

— Не, не го познавам. Някога бе вдигнал тост за мен. Носеше риза с диамантени ръкавели. Само това си спомням.

— Той е много мил. Дойде, поклони се и ми каза: „Госпожицата сигурно си спомня за мен…“ Знаеш ли, дадох му розата си.

— Така ли? Каква роза?

— Която бях затъкнала в косите си. Нея му дадох.

— Доста си се увлякла по Ричмонд.

Тя се изчервява и започва разпалено да възразява:

— Съвсем не, съвсем не. Някой може да ти харесва, да си добре настроен към него, без да… Луд ли си, Юханес! Повече няма да споменавам името му.

— За бога, Камила, не исках… Не мисли… Напротив, бих искал да му благодаря, загдето те е забавлявал.

— Само това липсваше, да не си посмял! Аз самата няма да му проговоря до края на живота си.

Мълчание.

— Хайде, хайде, няма нищо — казва той. — Тръгваш ли си вече?

— Да, време е. Докъде стигна с работата си? Мама се интересуваше. Знаеш ли, много отдавна не бях виждала Виктория, а днес я срещнах.

— Днес ли?

— Да, когато идвах насам. Тя ми се усмихна. Боже мой, колко се е променила! Слушай, няма ли да дойдеш скоро у дома?

Ще дойда — отговаря той и скача. Червенина облива лицето му. — Може би в близките дни. Първо трябва да завърша нещо, което съм замислил, това е епилогът на моите приказки. О, трябва, трябва да го допиша! Представи си, че гледаш земята отгоре, а тя се разстила под теб като неописуемо великолепна папска мантия. В диплите й се движат хора, ходят по двойки, тиха вечер е. Часът на любовта. Моята книга ще се казва „Божието семейство“. Мисля, че ще обрисувам грандиозна картина. Често съм я виждал пред очите си и всеки път гърдите ми сякаш ще се пръснат от радост, от порив да прегърна цялата земя. Животни, птици и хора, всички те имат своя час за любов, Камила. Надига се вълна от възторг, очите изразяват страстно желание, гърдите се вълнуват. Тогава нежната руменина на откритите сърца залива земята и обагря нощта в алено. В далечината се извисява внушителна планина, потънала в дълбок сън — нито е видяла, нито е чула каквото и да било. А на сутринта бог изпраща навсякъде слънчева топлина. Да, така трябва да я назова — „Божието семейство“.

— Аха.

— Да. И ще дойда, щом привърша работата си. Благодаря ти, че ме посети, Камила. И забрави каквото каза. Нищо лошо нямах предвид.

Вече забравих. Но аз повече няма да спомена името му. Никога.

На другата сутрин Камила идва отново. Тя е бледа и необикновено напрегната.

— Какво ти е? — пита той.

— На мен ли? Нищо — бързо отговаря тя. — Обичам те. Наистина не бива да мислиш, че ми има нещо и че не те обичам. Трябва да ме изслушаш: няма да заминем за Лондон. Какво ще правим там? Този човек не знае какво говори. Там има повече мъгла, отколкото твърдеше. Защо ме гледаш? Аз не споменах името му. Той е лъжец, измами ме. Няма да ходим в Лондон.

Юханес я гледа изпитателно.

— Добре, няма — казва замислено.

— Нали! Значи няма. Написа ли епилога? Ах, колко е интересно! Трябва бързо да го завършиш и да дойдеш у нас, Юханес. „Божието семейство“, така ли беше? Прекрасна папска мантия с дипли, алена нощ, боже мой, още си спомням как ми разказваше. Напоследък не те посещавам често. Но отсега нататък ще идвам всеки ден и ще питам дали си привършил.

— Скоро ще приключа — казва той и продължава да я гледа.

— Днес взех книгите ти и ти занесох в моята стая. Искам да ги прочета още веднъж. Няма да се отегча, това ще ми достави наслада. Слушай, Юханес, бъди така добър да ме изпратиш, защото не зная дали пътят до вкъщи е напълно безопасен. Не зная, може би някой отвън ме причаква, разхожда се и чака. Мисля, че… — Внезапно тя избухва в плач и продължава на пресекулки: — Нарекох го лъжец, без да искам. Постъпих лошо. Не ме е лъгал, напротив, през цялото време беше… Във вторник ще имаме гости, но той няма да дойде, ще дойдеш ти, чуваш ли. Обещаваш ли? Във всеки случай не исках да кажа нищо лошо за него. Не зная какво си мислиш…

Той отговаря:

— Започвам да те разбирам.

Тя се хвърля на врата му, притиска се до гърдите му, трепереща и смутена.

— Да, но и теб обичам — проплаква. — Повярвай ми. Обичам не само него, това не е лудост. Когато ме попита миналата година искам ли да ти стана жена, бях много радостна. Но после се появи той. Нищо не разбирам. Толкова ли съм ужасна, Юханес? Обичам го може би съвсем малко повече от теб. Нищо не мога да направя, това чувство ме завладя. О, боже, прекарах много безсънни нощи, откакто го видях, и все повече и повече го обиквам! Какво да правя? Ти си много по-възрастен, ти трябва да кажеш. Той ме проследи дотук, сега стои отвън и ме чака, за да ме изпрати до дома, може би мръзне. Презираш ли ме, Юханес? Не съм го целувала, не съм, повярвай ми! Дадох му само розата. Защо не отговаряш, Юханес? Ти трябва да кажеш какво да направя, защото не издържам повече.

Юханес я слушаше спокойно. После й рече:

— Няма какво да кажа.

— Благодаря, благодаря, скъпи Юханес, толкова мило, че не ми се сърдиш — избърбори тя и избърса сълзите си. — Но не бива да мислиш, че не те обичам. Ще идвам при теб много по-често, отколкото преди, и ще правя всичко, каквото искаш, само че него обичам повече. Не съм искала да бъде така. Не съм виновна.

Той се изправи мълчаливо, нахлупи шапката си и каза:

— Тръгваме ли?

Слязоха по стълбите.

Навън чакаше Ричмонд — тъмнокос млад мъж с кафяви очи, от които бликаха младост и живот. Студът бе зачервил бузите му.

— Студено ли ви е? — попита Камила и изтича към него.

Гласът й трепереше от вълнение. Изведнъж тя побягна към Юханес, хвана го под ръка и каза:

— Извинявай, че не те попитах дали не ти е студено. Ти не си облече палтото. Да се кача ли да го взема? Не? Закопчей поне сакото си.

Тя закопча сакото му.

Юханес подаде ръка на Ричмонд. Той беше разсеян, сякаш това, което ставаше, нямаше нищо общо с него. Усмихна се плахо и промълви:

— Радвам се да ви видя отново.

Ричмонд се държеше естествено, без преструвки. Когато поздрави Юханес, лицето му изразяваше искрена радост от срещата и той направи поклон.

— Скоро видях ваша книга на витрината на една книжарница в Лондон — отбеляза той. — Преведена на английски. Много приятно ми беше да я зърна там, сякаш си бях у дома.

Камила вървеше между двамата и местеше поглед от единия към другия. Най-после се обади:

— Значи във вторник ще дойдеш, Юханес? Извинявай, че мисля само за себе си — добави тя и се засмя. Но веднага се обърна към Ричмонд и също го покани. — Поканили сме само познати, сред тях и Виктория с майка й, ще бъдат общо десетина души.

Неочаквано Юханес спря и каза:

— Всъщност трябва вече да се връщам.

— Довиждане, до вторник — настоя Камила.

Ричмонд стисна ръката му и сърдечно я разтърси.

И двамата млади продължиха по пътя си радостни и щастливи.

XII

Жената, облечена в синьо, е неописуемо разтревожена, всеки момент очаква сигнала от градината, а оттам не може да се мине, докато мъжът й не излезе от дома. Ах, този мъж, хем четиридесетгодишен, хем с плешиво теме… Каква ли неприятна мисъл го караше да пребледнява тази вечер и да седи на стола неподвижен, невъзмутим, вперил поглед във вестника?

Жената бе неспокойна. Часовникът показваше единадесет. Децата отдавна спяха, но мъжът й не тръгваше. Ами ако сега прозвучи сигналът, ако вратата се отвори със заветното ключе и двамата мъже се срещнат, ако застанат лице в лице един срещу друг и се погледнат в очите! О, тя дори не смееше да си го представи.

Спотаи се в най-тъмния ъгъл на стаята, стисна ръце и без да може да се сдържа повече, каза:

— Часът е единадесет. Ако ще ходиш в клуба, трябва да тръгваш.

Той тутакси се изправи, още по-блед отпреди, излезе от стаята и от къщата.

Край оградата навън спира, дочул тихо изсвирване. Това е сигналът. Чуват се стъпки по пясъка, някакъв ключ се пъха в бравата на външната врата и се завърта. След малко зад пердето в стаята се появяват две сенки.

Сигналът, стъпките и двете сенки, очертани зад пердето — всичко му беше отдавна познато.

Отива в клуба. Отворен е, прозорците светят, но не влиза вътре. Половин час се шляе из улиците и около своята градина, половин час, който му се струва безкраен! Нека почакам още малко — решава той, а всъщност минава близо час. Тогава влиза в градината, качва се по стълбата и звъни на собствената си врата.

Прислужницата отваря, подава глава навън и казва:

— Госпожата отдавна… — после млъква, защото вижда кой стои пред нея.

— Да, легнала си е — отговаря той. — Ще й предадете ли, че нейният съпруг се е прибрал?

И прислужницата отива. Чука на вратата, съобщава думите му:

— Трябва да ви предам, че вашият съпруг се прибра.

Жената пита отвътре:

— Какво казваш, прибрал ли се е? Кой ти поръча да ми предадеш това?

— Самият той. Стои отвън.

Откъм стаята се чува припрян възглас, шушукане, една врата се отваря и се затваря. След това настъпва тишина.

И мъжът влиза. Тя го посреща, изплашена до смърт.

— Клубът беше затворен — казва той бързо, обзет от жалост. — Наредих да ти съобщят, за да не се изплашиш.

Тя се отпуска на един стол утешена, успокоена, спасена. В този миг на щастие сърцето й прелива от доброта и тя пита загрижено:

— Толкова си блед. Не ти ли е добре, скъпи?

— Не съм болен — отговаря той.

— Случило ли ти се е нещо? Лицето ти е особено, някак разкривено.

Съпругът отвръща:

— Не, усмихвам се. Такава ще бъде усмивката ми отсега нататък. Искам тази гримаса да ми е присъща.

Тя слуша внимателно кратките, дрезгаво произнесени думи и не ги разбира, не схваща смисъла им. Какво означава това?

Изведнъж обаче той я сграбчва с желязна ръка, с ужасна сила и шепне право в лицето й:

— Какво ще кажеш — да му сложим рога, да сложим рога на онзи, дето сега си тръгна, да му сложим рога, а?

Тя надава писък и вика прислужницата. Той я пуска, изсмива се тихо, сухо и разтворил широко уста, се плясва по бедрата.

На сутринта доброто сърце на госпожата отново взема връх и тя казва на съпруга си:

— Снощи ти имаше особен пристъп. Виждам, че ти е минало, но и днес си блед.

— Да — отговаря той, — да си правиш шегички на моята възраст, не е лесно. Никога повече няма да повторя това.

След като бе разказал за най-различни прояви на любовта, монахът Вент й посвети още една история, добавяйки:

— Нищо по-зашеметяващо от тази любов няма на света!

Младоженците току-що са се завърнали. Дългото сватбено пътешествие е завършило и те са заживели уседнало.

Над къщата им се спуска падаща звезда.

През лятото те се разхождаха все заедно, не се отделяха един от друг нито за миг. Беряха жълти, червени и сини цветя и се даряваха с букети, гледаха как вятърът полюшва тревата, слушаха как пеят птиците в гората и всяка дума, която произнасяха, беше гальовна като ласка. През зимата се возеха на шейна, запретната е коне, със звънчета в гривите, небето беше синьо, а високо горе звездите се носеха към безкрайните вечни простори.

Така изминаха много, много години. На младото семейство се родиха три деца, но сърцата на съпрузите биеха с любов един към друг както и в първия ден, при първата целувка.

Ала ето че мъжът бе връхлетян от тежка болест, която за дълго го прикова към леглото и подложа на изпитание постоянството на съпругата му. Когато оздравя, той стана от постелята и не се позна. Болестта го беше обезобразила, косата му бе окапала.

Нападнаха го мрачни мисли. Една сутрин й рече:

— Сега вече сигурно не ме обичаш?

Но съпругата му го прегърна поруменяла, целуна го с жар, както някога в младостта им, и отговори:

— Обичам те и винаги ще те обичам. Никога няма да забравя, че ти избра именно мен и ме направи щастлива.

После отиде в другата стая и острига до голо златната си коса, за да прилича на мъжа, когото толкова обичаше.

Отново изминаха много, много години. Младото семейство остаря, а децата им пораснаха. Но двамата споделяха един с друг всеки хубав миг както преди. През лятото се разхождаха по полето и гледаха полюшващата се трева, а през зимата, увити в кожи, пътуваха шеметно под звездното небе. Сърцата им бяха все тъй пламенни и радостни, сякаш опиянени от вълшебно питие.

Ала ето че съпругата бе поразена от паралич. Старата дама не можеше да ходи, трябваше да седи в инвалидна количка, която мъжът й буташе. Нещастието й носеше ненаказано страдание, мъката издълба по лицето й дълбоки бръчки.

Един ден тя каза:

— Бих искала да умра. Неподвижна, грозна съм, а твоето лице е прекрасно, ти не би могъл да ме целуваш и обичаш както преди.

Но съпругът й, зачервен от вълнение, я прегърна с думите:

— Обичам те както в първия ден, както в първия миг, когато ми подари розата. Помниш ли? Подаде ми розата и ме погледна с прекрасните си очи. Цветето благоухаеше като теб, ти стана алена като него и аз бях замаян. Но сега те обичам повече, по-красива си, отколкото на младини, и сърцето ми ти благодари за всеки ден, в който си ми принадлежала.

После той отиде в другата стая и изля върху лицето си киселина, за да се обезобрази, а на съпругата си каза:

— По невнимание се залях с киселина, бузите ми са покрити с рани и може би не ще ме обичаш повече?

— О, съпруже мой, любими мой! — продума с мъка старата жена и целуна ръцете му. — Ти си по-хубав от всеки друг на земята, гласът ти вълнува сърцето ми до ден-днешен и ще те обичам, докато смъртта ни раздели.

XIII

Юханес срещна Камила на улицата. Беше заедно с майка си, баща си и младия Ричмонд. Те спряха колата и любезно се разговориха с него. Камила стисна ръката му и каза:

— Ти не дойде у нас. А празненството беше чудесно. Чакахме те до последния момент, ала ти не дойде.

— Бях зает — отговори той.

— Извинявай, отдавна не съм идвала при теб — продължи тя. — Ще намина някой ден, когато Ричмонд замине. Ах, какво празненство беше! На Виктория й стана лошо, закараха я вкъщи, научи ли за това? Сега ще се отбия за малко при нея. Сигурно е по-добре, може би дори е оздравяла. Подарих на Ричмонд един медальон, почти като твоя. Слушай, Юханес, ще ми обещаеш да палиш печката си. Когато пишеш, забравяш всичко и стаята ти става леденостудена. Трябва просто да позвъниш на прислужницата.

— Добре, ще позвъня на прислужницата — рече той.

Госпожа Сейер също поприказва е него за работата му, за „Божието семейство“. Как върви? С нетърпение очаквала следващата му творба.

Юханес отговори както подобава, поклони се дълбоко и изчака тръгването на колата. Колко дребнаво му се стори всичко: колата, хората, разговорът. Усети в душата си празнота и студ, които го съпровождаха по целия път до дома. Пред вратата му, на самата улица, един мъж се разхождаше нагоре-надолу — стар познайник, някогашният домашен учител в Замъка.

Юханес го поздрави.

Старецът бе облечен в дълго и грижливо изчеткано топло палто. Лицето му изразяваше дързост и решителност.

— Пред вас стои ваш приятел и колега — каза той. — Подайте ми ръка, млади човече. Най-после божият пръст ми показа верния път по чудесен начин, женен съм, имам дом, малка градина, съпруга. В живота се случват чудеса. Възразявате ли на последната мисъл?

Юханес го гледаше учудено.

— Значи нямате възражения. Видите ли, учех нейния син. Син от първия й брак. Била е омъжена, после овдовяла. И така, ожених се за вдовица. Може би си мислите, че друго ми е било писано. Но аз се ожених за вдовица. Детето го имаше отпреди. Ходех там, гледах градината, вдовицата и дълго си мислех за нея. Внезапно ме осени хрумване и си казах: добре, нищо, че друго ми е било писано, и все пак се съгласих, защото, кой знае, може би пък това искат и звездите. Ето, така се получи.

— Честито! — поздрави го Юханес.

— Стойте! Нито дума повече! Зная какво искате да кажете. А първата, ще попитате, забравихте ли единствената и вечна любов от своята младост? Точно това искате да кажете. Тогава, многоуважаеми, ще ви отвърна: а къде остана тази моя първа, единствена и вечна любов? Не се ли омъжи за капитан от артилерията? Между другото, бегло ви задавам и друг въпрос: срещали ли сте някога мъж, който е получил това, дето заслужава? Аз не съм. Разправят, че бог чул молбата на едного и той се оженил за своята първа и единствена любов. Но от това не станал щастлив. Защо? — ще попитате вие и аз ще ви отговоря: по простата причина, че веднага след сватбата тя умряла, веднага след това. Така е винаги. Естествено, мъжът не получава жената, която заслужава. Но ако това се случи един-единствен път, тя веднага умира по чиста проклетия и случайност. Такива лоши шеги съдбата погажда на повечето от нас. Тогава мъжът е принуден да търси друга, възможно най-изгодна любов и вече се стреми да не повтори предишната си грешка. Казвам ви, природата е устроила нещата толкова мъдро, че хората издържат. Ето вижте мен.

Юханес рече:

— Без съмнение сте добре.

— Напълно, доколкото това е възможно. Вслушайте се, почувствувайте и вижте. Нима над мен не бе бушувала бурята на непрекъснатите тежки грижи? А сега съм обут, имам дом, уважават ме, имам деца, имам предвид доведения син. А що се отнася до поезията, веднага мога да отговоря и на този въпрос. О, млади колега, аз съм по-възрастен от вас и може би малко по-щедро надарен от природата. Но моите стихове лежат в чекмеджето. Ще бъдат извадени оттам след смъртта ми. Че каква полза, ще възразите вие. Отново грешите — засега радвам семейството си с тях и вечер, щом се стъмни, отключвам чекмеджето, изваждам стихотворенията си и ги чета на глас пред моята съпруга и нейното дете. Тя е на четиридесет години, то — на дванадесет. И двамата са очарователни. Ако някой път ни дойдете на гости, ще получите хубава вечеря и топъл грог. Смятайте се за поканен. Да ви пази бог.

Той подаде ръка на Юханес и неочаквано го попита:

— Чухте ли за Виктория?

— За Виктория? Не. Всъщност преди малко ми казаха.

— Не забелязахте ли, че крее, че кръговете под очите й стават все по-тъмни.

— Не съм я виждал от миналата пролет. Още ли е болна?

Домашният учител отговори странно натъртено и тупна с крак:

— Да.

— Едва сега чувам… Не съм я виждал болна, не съм я срещал. Много ли е зле?

— Много. А по всяка вероятност вече е и мъртва, разбирате ли?

Юханес слисан гледаше ту мъжа, ту вратата си и не знаеше дали да се прибере, или да остане, после отново се загледа в дългото му палто, в шапката му. Усмихна се объркано и с мъка, като страдащ човек.

Старият домашен учител продължи заплашително:

— Още един пример: можете ли да го отречете? И тя не получи този, когото трябваше, своя любим от детските години, млад, прекрасен лейтенант. Една вечер отишъл на лов, заблуден изстрел го улучил в челото и разцепил главата му. Жертва на жестока случайност, проводена от бог. Виктория, годеницата му, заболя, нещо прояждаше гърдите й. Ние, приятелите й, сме свидетели. Преди няколко дни тя отиде на гости на семейство Сейер. Каза ми, че и вие трябвало да бъдете там, но не сте се явили. С една дума, в това общество тя се движи пряко сили, спомените за любимия й не я напускат. Уж била по-жизнерадостна, дори танцувала, танцувала през цялата вечер като обсебена. После рухнала, подът под нея почервенял от кръв, вдигнали я, изнесли я и я закарали у дома. Нямало да издържи дълго.

Учителят се приближи съвсем близо до Юханес и отсече с твърд тон:

— Виктория е мъртва.

Подобно на слепец Юханес се брани с ръце.

— Мъртва? Кога? Виктория мъртва?

— Тя е мъртва — повтори домашният учител. — Почина днес сутринта, по-точно около обяд. — Той пъхна ръка в джоба си и извади оттам дебел плик. — Помоли ме да ви предам това. Ето го. „След смъртта ми“, каза тя. А вече е мъртва. Предавам ви писмото. Мисията ми е приключена.

И без да се сбогува, без да издума още нещо, учителят се обърна, закрачи надолу по улицата и изчезна.

Юханес остана с писмото в ръка. Виктория бе мъртва. Непрекъснато произнасяше името й и гласът му почти пресипна. Погледна писмото и позна почерка — големи и малки букви, прави редове, а тази, която ги беше изписала, мъртва!

Минава през вратата, изкачва се по стълбите, намира ключа, пъха го в бравата и отваря. Стаята му е студена и тъмна. Той сяда до прозореца на светлината на умиращия ден и чете писмото на Виктория:

„Мили Юханес! Когато четете това писмо, ще бъда мъртва! Всичко е толкова особено за мен, не се срамувам вече от вас и ви пиша отново, сякаш нищо не се е случило. По-рано, когато можех да живея пълноценно, бих изтърпяла денонощни мъки, но не бих ви писала. Ала сега умирам и не мисля така. Чужди хора станаха свидетели на състоянието ми, лекарят ме прегледа и констатира, че ми е останала съвсем малка част от единия бял дроб, тъй че от какво да се срамувам отсега нататък?

Лежах и размишлявах върху последните думи, които ви казах една вечер в гората. Тогава мислех, че няма да са последните, защото толкова ми се искаше да ви кажа сбогом и същевременно да ви благодаря. Повече няма да ви видя и затова се ядосвам на себе си, че не се хвърлих в краката ви, за да целувам обувките и праха под тях, че не ви показах колко дълбоко съм ви обичала. Лежа тук е едно-единствено желание — да не съм чак толкова болна, да укрепна дотам, че да се върна у дома, да мина през гората и да намеря мястото където седяхме, когато си държахме ръцете. Защото тогава бих могла да легна там, да търся следите от стъпките ви и да целувам тревата. Но не ще се върна у дома, ако състоянието ми не се подобри поне малко, както се надява мама.

Скъпи Юханес! Трудно ми е да свикна с мисълта, че цялата ми земна участ се е свеждала всъщност до това да ви обичам и преждевременно да се разделя с живота. Може да ви се струва чудно, че лежа тук в очакване на сетния си ден и час. Крачка по крачка се отдалечавам от живота, от хората, от уличната суетня. Пролетта настъпва, аз никога вече не ще я преживея, а къщите, улиците, дърветата в парка ще останат и след мен. Днес можах да седна в леглото и да погледам от прозореца. Долу на ъгъла се срещнаха двамина, поздравиха се, хванаха се за ръце и се засмяха, след като си казаха нещо. Гледах ги и това бе толкова необикновено за мен, болната, осъдена да умре. Започнах да размишлявам: онези двамата там долу не знаят, че аз лежа тук и чакам последния си час. Но дори и да знаеха, пак щяха да се поздравят и да разговарят както сега. Вчера през нощта, в тъмнината, мислех, че свършвам. Сърцето ми започна да прескача и ми се струваше, че някъде отдалеч долавям стъпките на вечността, устремена към мен. Но миг след това се върнах обратно от това дълго пътуване и започнах да дишам отново. Неописуемо чувство! Мама мисли, че това е може би споменът за реката и водопада у дома.

Боже мой, би трябвало да знаете колко съм ви обичала, Юханес. Не успях да ви го докажа. Толкова много причини попречиха и най-вече моят характер. Баща ми също бе лош за самия себе си, а аз съм негова дъщеря. Но сега, когато трябва да умра и е твърде късно за всичко, аз ви пиша и ви го казвам още веднъж. Питам се защо го правя, та нали за вас то е безразлично, особено щом не ми е съдено да живея. Но бих искала до последния миг да бъда близо до вас, та да не се чувствувам тъй самотна и изоставена. Когато четете това писмо, сякаш ще виждам раменете и ръцете ви, вашите движения… Така ще бъдем по-близо един до друг, мисля си. Не мога да ви повикам, нямам право да го сторя. Мама искаше да ви се обади още преди два дни, но аз предпочетох да ви пиша. Бих желала да ме помните такава, каквато бях преди болестта. Помня, че вие… (Тук няколко думи са зачеркнати.)… моите очи и вежди, но дори и те не са както по-рано. И по тази причина не исках да дойдете. Искам също да ви помоля да не поглеждате в ковчега ми. Ще изглеждам почти като жива, само че по-бледа, и ще бъда облечена в жълта рокля. Ако дойдете да ме видите, ще ви бъде тежко.

Днес много пъти се захващах да ви пиша и все пак не успях да ви кажа една хилядна от това, което искам. Струва ми се толкова ужасно да умра, не искам, уповавам се с цялата си душа на бога, че малко ще се пооправя, поне за да дочакам пролетта. Тогава дните са дълги, а дърветата зелени. Ако оздравея, никога вече не ще постъпя зле с вас, Юханес. Колко много съм плакала и размишлявала върху това! Бих искала да изляза и да докосна плочника на улицата, да спра и да благодаря на всяко стъпало по стълбите, по които съм минавала, да бъда добра към всички. Много несгоди бих понесла, само да можех да живея. Никога не бих се оплаквала от нещо, бих се усмихвала на всеки, който се нахвърли срещу мен, бих благодарила богу и бих го славила, ако можех да живея. Не съм направила за никого нищо, а сега моят безсмислен живот клони към своя край. Ако знаете с какво нежелание умирам, тогава може би щяхте да направите нещо, бихте сторили всичко, което е по силите ви. Разбира се, знам, че и вие сте безсилен. Но си мислех, че ако вие и целият свят се бяхте молили за мен, да не секва животът ми, бог щеше да ми го подари. О, колко бих била благодарна, никога не бих обидила никого, бих се усмихвала на всичко, което ме сполети, само да не умирам.

Мама е тук до мен и плаче. Седя така цялата нощ, проливайки безутешно сълзи. От това ми става малко по-добре, смекчава болката от раздялата. Днес се питах: какво бихте си помислили, ако един ден тръгна точно срещу вас по улицата, хубаво облечена и в добро настроение, не за да ви обидя с нещо, а за да ви подам една роза, купена предварително за вас. После веднага се сетих, че никога вече не ще мога да сторя това, което поискам. Защото никога няма да оздравея, ще умра. Плача много често, лежа неподвижно и ридая непрекъснато, безутешно. Когато не хлипам, гърдите не ме болят. Юханес, скъпи, скъпи приятелю, моя единствена любов на този свят, ела при мен сега и постой малко, докато мракът се спуска. Тогава няма да плача, а ще се усмихвам доколкото мога, само от радост, че сте дошли.

Не, къде са моята гордост и смелост! Сега не се държа като дъщеря на баща си, но това се дължи на загубата на сили. Дълго време съм страдала, Юханес, много преди тези последни дни. Когато бяхте в чужбина, страдах, след като дойдох тук, в града, през пролетта, също страдах — всеки ден. Никога дотогава не подозирах колко дълга може да бъде нощта. Два пъти ви видях на улицата по онова време: първия път си тананикахте, когато минахте покрай мен, но не ме видяхте. Надявах се, че ще ви срещна у семейство Сейер, но не дойдохте. Нямаше да ви заговоря или да застана точно пред вас, но щях да бъда благодарна да ви гледам отдалеч. Ала не дойдохте. Помислих си, че е заради мен. В единадесет часа започнах да танцувам, защото нямах търпение да чакам повече. Да, Юханес, обичах ви, през целия си живот съм обичала само вас. Аз, Виктория, ви пиша това и бог чете тези редове иззад рамото ми.

А сега трябва да ви кажа сбогом, стана почти тъмно и вече не виждам. Сбогом, Юханес, благодаря за всеки ден. Когато напускам тази земя, ще ви благодаря до сетния миг и ще мълвя името ви по целия път. Сбогом завинаги, простете ми за всичко, което съм ви причинила, и за това, че не можах да се хвърля в краката ви и да ви помоля за извинение. Правя го сега в сърцето си. Сбогом, Юханес, сбогом завинаги. И още веднъж благодаря за всеки ден и за всеки час. Не мога повече,

ваша

ВИКТОРИЯ

Запалиха ми лампата и стана по-светло. Бях изпаднала в дълбок унес и отново се бях устремила далеч от земята. Слава богу, не беше толкова неприятно както преди и дори дочух тиха музика, а най-главното, не ме обгръщаше мрак. Толкова съм благодарна. Но вече нямам сили да пиша. Сбогом, любими мой…“

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.